Справа № 454/293/26	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
14 травня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Веремчук О. А. ,
за участю секретаря Баран О.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником яких є ОСОБА_4 , третьої особи: Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Великомостівської міської ради про втрату права на житло, 
в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з даним позовом, на обґрунтування якого зазначив, житловий будинок АДРЕСА_1 належить йому на праві власності.
Маючи намір реалізувати своє право власника на розпорядження даним майном, позивачу стало відомо, що у вказаному будинку на даний час зареєстровані відповідачі 
Після серпня 2012 року ані відповідачі, ані їх матір як законний представник фактично не проживають у вищевказаному будинку.
Реєстрація відповідачів у будинку створює позивачу перешкоди в здійсненні своїх прав на розпорядження належним йому майном.
Тому, він змушений звернутися до суду.
Ухвалою від 21.04.2026р. замінено третю особу Службу у справах дітей виконавчого комітету Великомостівської міської ради на Орган опіки та піклування при виконавчоу комітеті Великомостівської міської ради у даній справі.
Представник позивача – адвокат Гуменюк О.Р. подав заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності, позов підтримав.
Відповідачі в судове засідання не прибули, причин неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності та відзиву на позов не подали.
Представник третьої особи в судове засідання не прибув. 
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Зі згоди сторони позивача суд ухвалює у справі заочне рішення.
Дослідивши докази по справі, суд дійшов таких висновків.
З витягу з державного реєстру речових пра встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
В даному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , які не проживають за зареєстрованим місцем проживання, що встановлено з відомостей про зареєстрованих в житловому будинку та акта №27 від 15.01.2026р.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
В силу ст.9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.
Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме — подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Виходячи з аналізу ст.ст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст.ст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.
З наведених норм встановлено, що цивільне законодавство не передбачає права користування житлом за особами, які хоча правомірно вселилися у житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї та не проживають у належному позивачу будинку, а тому, підстави подальшої реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу будинку відсутні.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Судом встановлено, що позивач є власником будинку. Відповідачі не є близькими родичами позивача. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, а тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Крім того, тривала відсутність відповідачів свідчить про те, що вони мають інше місце проживання.
Разом з цим, відповідачі не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву та не надали жодних доказів на спростування позовних вимог. 
При цьому згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Суд, оцінивши вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов висновку, що виселення відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідачі мають постійне місце проживання. 
Також, під час судового розгляду справи не встановлено підстав, передбачених ст.71 ЖК України щодо збереження за відповідачами права на користування житловим приміщенням, яке належить на праві приватної власності позивачу. 
Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм жилим приміщенням.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 263-265 ЦПК України 

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим будинком, який знаходиться по АДРЕСА_2 . Заява про перегляд даного заочного рішення може бути подана відповідачем в суд протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. 
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. 
Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: с.Двірці Шептицького району Львівської області.
Третя особа: Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Великомостівської міської ради, ЄДРПОУ: 04056316, місце знаходження: м.Великі Мости, вул.Шевченка, 6 Шептицького району Львівської області. 

Головуючий: О. А. Веремчук