Справа 206/2034/24 
Провадження 2/206/1978/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року  м. Дніпро
Самарський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Плінської А.В.
при секретарі Габісонія Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за послуги з водопостачання і водовідведення,

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2024 року КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради звернулося до Самарського районного суду міста Дніпра з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за послуги з водопостачання і водовідведення.
Позивач у своєму позові посилався на те, що між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 виникли фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», абоненту ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок. Відповідач свої зобов`язання по оплаті послуг з водовідведення та водопостачання не виконує, у зв`язку з чим за адресою її реєстрації: АДРЕСА_1 , утворилась заборгованість. Окрім відповідача, за вказаною адресою зареєстровані інші члени її сім`ї - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .. Відповідно до розрахунку сума заборгованості за адресою місця реєстрації відповідачів станом на 29 лютого 2024 року складає 167397 грн. 36 коп., з яких 150795 грн. 09 коп. сума основного боргу (за період з січня 1999 року по лютий 2024 року), 14719 грн. 09 коп. інфляційне збільшення суми боргу ( за період з 07.2018 по 01.2022); 1883 грн. 18 коп.3 % річних ( за період з 07.2018 по 01.2022), яку позивач просив стягнути з відповідачів, як солідарних боржників у примусовому порядку, а також судові витрати у сумі 3028,00 грн.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи в її відсутності, підтримала заявлені вимоги, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, 1 травня 2026 року представник ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подали до суду відзив на позовну заяву в якому вказують, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 могли бути споживачами послуг лише з дати народження, а не з періоду заявленого представником позивача. ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у 2014 році були позбавлені батьківського піклування і перебували в комунальному закладі соціального захисту центру соціально – психологічної реабілітації «Барвінок», Дніпропетровської міської ради. У 2015 році були влаштовані до дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_7 в якому проживають по теперішній час. Крім того заявили клопотання про застосування строку позовної давності. Інші відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином.
Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , за якою відкрито особовий рахунок за № НОМЕР_1 .
За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Договір між позивачем та абонентом про надання послуг водопостачання та водовідведення не укладався.
На підставі п. 1 ч. 3ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Як вбачається з матеріалів справи, договір про надання послуг з питного водопостачання та/або централізованого водовідведення між сторонами не укладався, разом з тим, відповідача, будучі зареєстрованими за вказаною адресою, користуються послугами, які надаються позивачем, а тому повинні здійснювати їх оплату у встановлені законом строки.
Згідно ч. 1ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до абз. 2 ч. 2ст. 22 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання»споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно до ст.67, ч. 1 ст.68 ЖК України (який був чинний на момент виникнення правовідносин) плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Згідно з ст. 160 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Відповідачі свої зобов`язання по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення не виконують, у зв`язку з чим відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 167397 грн. 36 коп. (а.с. 9-10).
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суду не надано належних та допустимих доказів тому, що позивача було повідомлено про не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за адресою:  АДРЕСА_1 чи знято з реєстрації за вказаною адресою, що є обов`язком споживача послуг, а тому нарахування комунального підприємства за послуги є правомірним за таких обставин, за наявності відомостей про реєстрацію осіб та відсутності приладів обліку.
Що стосується посилання представників відповідачів щодо неналежного розрахунку, зокрема нарахувань за користування послугами ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , вказані доводи нічим не підтверджені, натомість позивачем надано детальний розрахунок та довідку про реєстрацію осіб у квартирі за адресою:  АДРЕСА_1 , де саме з дати реєстрації на відповідну кількість осіб здійснювалось нарахування за послуги з водопостачання та водовідведення.
Також відповідачами заявлене клопотання про застосування строку позовної давності.
Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Письмового договору про збільшення строку позовної давності між сторонами не укладалось, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати загальний трирічний строк позовної давності.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.
Так з розрахунку вбачається, що відповідачами здійснювалась оплата послуг з водопостачання та водовідведення, в якість роки досить регулярно (з жовтня 2009 по червень 2012 року), та остання оплата була в червні 2012 року, що свідчить про визнання відповідачами боргу та переривання строку позовної давності.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан тривав до 04 вересня 2025 року.
04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX. Вказаний закон скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Підсумовуючи, суд зазначає, що враховуючи наявні правовідносини між позивачем та відповідачами, фактичне отримання відповідачами послуги, наявність оплат послуги, що були здійснені відповідачами за отриману послугу, а також беручи до уваги продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами, які виникли з 01.01.1999 по 28.02.2017 (включно), тому у задоволенні позовних вимог за вказаний період слід відмовити, при цьому заборгованість за період з 01.03.2017 по 1.03.2024 року підлягає стягненню із відповідачів.
Так, згідно наданого представником позивача розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_2 , заборгованість за період з 01.03.2017 по 1.03.2024 року складає 128 215 грн. 20 коп. Тому до стягнення з відповідачів слід визначити суму, що вкладається в межі позовної давності у розмірі 128 215.20 грн.
Також у відповідності до ст. 625 ЦК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати в розмірі заявленому позивачем. Їх розмір по розрахункам є дещо більшим, однак суд не може вийти за межі позовних вимог, тож позов в цій частині слід задовольнити в межах заявлених позовних вимог.
Також, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.259,263-265, ч. 4 ст.268, ч. 1 ст.280, ст. ст.281,282 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (юридична адреса: 49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 21-а, код ЄДРПОУ 03341305)  заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення у розмірі 144 817 грн. 47 коп., з яких 128 215 грн. 20 коп. сума основного боргу, 14719 грн. 09 коп. інфляційне збільшення суми боргу, 1883 грн. 18 коп. -3 % річних, а також витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 2619,55 грн., з кожного по 436,59 грн.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.В.Плінська