ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.06.2026 Справа № 917/985/26 

за позовною заявою Білицької селищної ради, вул. Кобеляцька, 53-а, селище Білики, Полтавський район, Полтавська область, 39220 
до Фермерського господарства "Громада", село Жуки, Полтавський район, Полтавська область, 39222 
ІІІ особа Приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу - Чернявський Юлій Володимирович (адреса 39200 вул. Тараса Шевченка, 20В, м. Кобеляки, Полтавський район, Полтавська область)
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності 
Суддя Кльопов І.Г.
Секретар Заріцька І.В.

Обставини справи: Білицька селищна рада звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Фермерського господарства "Громада", в якій просить суд 
1 Визнати незаконним та скасувати рішення сорок шостої сесії восьмого скликання Білицької селищної ради від 24.07.2024року № 23 «Про продаж земельної ділянки по вул. Заводській, 15 в селищі Білики, Полтавського району, Полтавської області ФГ «ГРОМАДА».
2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.08.2024 укладений між Білицькою селищною радою та ФГ «ГРОМАДА» посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Чернявським Ю.В. (реєстровий №2638).
3. Скасувати державну реєстрацію права власності за Фермерським господарством «ГРОМАДА» на об`єкт нерухомого майна (земельну ділянку з кадастровим номером 5321855300:30:003:0306, площею 3,4781 га, яка розташована за адресою: Полтавська область Полтавський район, селище Білики, вул. Заводська, 15) з реєстраційним номером 398499853218, зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2024 укладеного між Білицькою селищною радою та Фермерським господарством «ГРОМАДА» (номер запису про право власності: 56487235) державним реєстратором приватним нотаріусом Чернявським Ю.В.
Ухвалою господарського суду Полтавської області від 21.05.2026 суд призначив судове засідання у справі на 18.06.2026 об 11-15год.
16.06.2026 від ІІІ особи надійшла заява про розгляд справи без його участі.
18.06.2026 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з тим, що в цей день у час проведення судового засідання по Полтавській області була оголошена повітряна тривога, суд призначив судове засідання на 30.06.2026.
26.06.2026 за вхід. № 8879 від відповідача надійшла заява про визнання позову. Відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог.
30.06.2026 від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.
Згідно ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив.
Сорок шостою сесією восьмого скликання Білицької селищної ради 24.07.2024 року прийнято рішення № 23 «Про продаж земельної ділянки по вул. Заводській, 15 в селищі Білики, Полтавського району, Полтавської області ФГ «ГРОМАДА».
Відповідно до зазначеного рішення: - ціна продажу земельної ділянки, становить 9 955 017,82 (дев`ять мільйонів дев`ятсот п`ятдесят п`ять тисяч сімнадцять) грн. 82 коп. - розстрочка платежів складає 30 (тридцять) років. - перший внесок, до моменту нотаріального посвідчення договору купівлі – продажу становить 584997,82грн. - інші платежі вносяться щорічно до 31 січня на протязі тридцяти років.
На виконання вказаного рішення 30.08.2024 між Білицькою селищною радою та ФГ «ГРОМАДА» укладено договір купівлі - продажу, згідно якого Білицька селищна рада продала Фермерському господарству «ГРОМАДА» земельну ділянку, яка розташована за адресою: Полтавська область Полтавський район, селище Білики, вул. Заводська, 15, площею 3,4781 га., з кадастровим номером 5321855300:30:003:0306, з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Чернявським Ю.В. та зареєстрований за №2638.
Проведеним аналізом рішення Білицької селищної ради від 24.07.2024 № 23 «Про продаж земельної ділянки по вул. Заводській, 15 в селищі Білики, Полтавського району, Полтавської області ФГ «ГРОМАДА» та укладеного 30.08.2024 договору купівлі – продажу земельної ділянки між Білицькою селищною радою та ФГ «ГРОМАДА», було встановлено, що і рішення сесії і укладений на його виконання договір купівлі продажу земельної ділянки не відповідають Конституції України та законам України.
Невідповідність законам України рішення Білицької селищної ради від 24.07.2024 року №23 полягає в тому, що однією з підстав його прийняття, неправильним є застосування пункту 6-1розділу Х «Перехідних Положень» Земельного кодексу України, оскільки, згідно даної норми Закону, покупцем земельної ділянки державної чи комунальної власності несільськогосподарського призначення з розстрочкою платежів на 30 років можуть бути юридичні особи, яким на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» належало право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, та які відповідно до статті 92 цього Кодексу не можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування, орендарі земельних ділянок, які набули право оренди земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів».
Фермерському Господарству «ГРОМАДА» не належало право постійного користування земельною ділянкою, не належало також право оренди земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначеної земельної ділянки до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів».
На момент прийняття сорок шостою сесією восьмого скликання рішення від 24.07.2024 року № 23 «Про продаж земельної ділянки по вул. Заводській, 15 в селищі Білики, Полтавського району, Полтавської області ФГ «ГРОМАДА», земельна ділянка, яка розташована за адресою: Полтавська область Полтавський район, селище Білики, вул. Заводська, 15, площею 3,4781 га., з кадастровим номером 5321855300:30:003:0306, з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, перебувала у ФГ «ГРОМАДА» на правах оренди, згідно договору оренди землі від 13.02.2019, укладеного між Білицькою селищною радою та ФГ «ГРОМАДА».
При прийнятті рішення судом враховано наступне.
Згідно ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В силу дії частини 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування», на органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб покладено обов`язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до частини 1 ст.140 Конституції України, право територіальних громад на самостійне вирішення питань місцевого значення в межах Конституції і законів України (місцеве самоврядування) здійснюється через сільські, селищні, районні, міські, обласні ради та їх виконавчі органи.
Гарантоване державою місцеве самоврядування передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 8, 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України.
З аналізу наведених положень вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до вимог статей 10, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
У відповідності до статті 172 Цивільного кодексу України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом. Аналогічна норма міститься у статті 80 Земельного кодексу України.
Отже, територіальна громада, як власник об`єктів права комунальної власності, делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України.
Поряд з тим, статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, керуючись законом, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Пунктом 34 частини 1 ст.26 зазначеного Закону встановлено, що до компетенції рад відносяться питання щодо регулювання земельних відносин у відповідності до вимог чинного законодавства. Повноваження сільських, селищних, районних, міських, обласних рад та їх виконавчих органів визначені в статтях 8-12 Земельного кодексу України (розпорядження землями, передача земельних ділянок у власність громадянам та юридичним особам, надання земельних ділянок у користування, вилучення земельних ділянок, викуп земельних ділянок для суспільних потреб, організація землеустрою тощо). Аналогічні повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин визначено у главі 3 Земельного кодексу України.
Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
У силу законодавчих приписів рішення суб`єктів владних повноважень не є абсолютними (у розумінні їх здійснення «на власний розсуд»), вони реалізуються самостійно, але в межах повноважень, прямо передбачених Конституцією та законами України.
З огляду на викладене суб`єкт владних повноважень, який діє в інтересах територіальної громади як власника майна, повинен вчиняти щодо нього будь-які дії виходячи з волі та волевиявлення власника, у межах і спосіб волевиявлення, що характеризує добросовісність набуття права власності (володіння, користування, розпорядження).
Згідно з частинами 1-3 ст.78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Частинами 1, 2 ст.83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
За імперативними вимогами частини 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/ або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Білицька селищна рада прийняла рішення від 24.07.2024 року № 23 «Про продаж земельної ділянки по вул. Заводській, 15 в селищі Білики, Полтавського району, Полтавської області ФГ «ГРОМАДА», з порушенням норм земельного законодавства і таке рішення підлягає скасуванню.
У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Згідно договору купівлі - продажу, Білицька селищна рада продала Фермерському господарству «ГРОМАДА» земельну ділянку, яка розташована за адресою: Полтавська область Полтавський район, селище Білики, вул. Заводська, 15, площею 3,4781 га., з кадастровим номером 5321855300:30:003:0306, з цільовим призначенням: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Чернявським Ю.В. та зареєстрованим за №2638
Так, порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам визначено статтею 128 Земельного кодексу України, пунктом 9 якої зокрема визначено що розрахунки за придбання земельної ділянки можуть здійснюватися з розстроченням платежу за згодою сторін, але не більше ніж на п`ять років. Порядок здійснення розрахунків з розстроченням платежу визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2009 р. № 381 «Про затвердження Порядку здійснення розрахунків з розстроченням платежу за придбання земельної ділянки державної та комунальної власності» встановлено що: - строк, на який здійснюється розстрочення платежу за придбання земельної ділянки, визначається за згодою сторін у договорі купівлі-продажу, але не більш як на п`ять років; - розстрочення платежу надається покупцям за умови сплати ними протягом 30 календарних днів після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не менш як 50 відсотків частини платежу, що зараховується до державного та місцевого бюджетів.
Згідно пункту 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Як зазначив Касаційний Цивільний Суд Верховного Суду у Постанові від 11.06.2020 у справі № 281/129/17, зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.
Пунктом 2.1. зазначеного договору договорі купівлі – продажу земельної ділянки визначено, що продаж земельної ділянки проводиться з розстрочкою на 10 (десять) років з урахуванням індексу інфляції, за домовленістю сторін за 9955017 (дев`ять мільйонів дев`ятсот п`ятдесят п`ять тисяч сімнадцять) гривні 82 (вісімдесят дві) копійки, з яких, Покупець, сплатив, перший внесок в сумі 584997 (п`ятсот вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто сім) гривень 82 (вісімдесят дві) копійки до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Наступні платежі Покупець вноситиме згідно графіку до 2054року (строком на 30 років) включно, рівними частинами по 312334 (триста дванадцять тисяч триста тридцять чотири) гривень 00 копійок.
Отже, даний пункт договору зареєстрованого за №2638 суперечить нормам чинного законодавства, зокрема статті 128 Земельного кодексу України та підлягає скасуванню.
Враховуючи те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.08.2024 укладено сторонами в порушення приписів ч. 9 ст. 128 Земельного кодексу України, а право власності Фермерського господарства «ГРОМАДА» на об`єкт нерухомого майна (земельну ділянку з кадастровим номером 5321855300:30:003:0306, площею 3,4781 га, яка розташована за адресою: Полтавська область Полтавський район, селище Білики, вул. Заводська, 15) зареєстроване на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 30.08.2024, підлягають визнанню недійсним як договір купівлі – продажу земельної ділянки, так і право власності Фермерського господарства «ГРОМАДА» на об`єкт нерухомого майна (земельну ділянку з кадастровим номером 5321855300:30:003:0306.
Аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.01.2025 у справі №922/4376/21 щодо застосування частини 1 статті 216 ЦК України що регулює питання правових наслідків недійсності правочину.
Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина 2 статті 216 ЦК України).
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3 статті 216 ЦК України).
Отже, Цивільного кодексу України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний двостороння реституція повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини 1 статті 216 ЦК); 2) додатковий відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина 2 статті 216 ЦК України).
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3 статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 зазначила, що для узгодження викладених раніше висновків з механізмом двосторонньої реституції в цілому необхідно виходити з буквального тлумачення змісту статті 216 ЦК України, яке дає підстави для висновку про те, що, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з положеннями 13 Господарського процесуального кодексу України. судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до частини 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що позовні вимоги підтверджені документально та обґрунтовані нормами матеріального права, визнаються відповідачем, а тому підлягають задоволенню судом у повному обсязі.
Керуючись статтями 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити
2. Визнати незаконним та скасувати рішення сорок шостої сесії восьмого скликання Білицької селищної ради від 24.07.2024року № 23 «Про продаж земельної ділянки по вул. Заводській, 15 в селищі Білики, Полтавського району, Полтавської області ФГ «ГРОМАДА».
3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.08.2024 укладений між Білицькою селищною радою та ФГ «ГРОМАДА» посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Чернявським Ю.В. (реєстровий №2638).
4. Скасувати державну реєстрацію права власності за Фермерським господарством «ГРОМАДА» на об`єкт нерухомого майна (земельну ділянку з кадастровим номером 5321855300:30:003:0306, площею 3,4781 га, яка розташована за адресою: Полтавська область Полтавський район, селище Білики, вул. Заводська, 15) з реєстраційним номером 398499853218, зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2024 укладеного між Білицькою селищною радою та Фермерським господарством «ГРОМАДА» (номер запису про право власності: 56487235) державним реєстратором приватним нотаріусом Чернявським Ю.В.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 01.07.2026 
Суддя Кльопов І.Г.