П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5051/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Горовенко Анна Василівна 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2025 №391 «Про результати службового розслідування» за фактом втрати майна Військової частини НОМЕР_1 , а саме: 7,62 мм кулемета ПКМ ГВП №ГЕ479, у повному обсязі.
Аргументуючи підстави звернення до суду, позивач зазначив, що проходить військову службу в Збройних Силах України з 16.02.2024 у складі Військової частини НОМЕР_1 на посаді командира 1-ї навчальної роти - старшого викладача 5-го навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 . За час проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 проводилося службове розслідування, за результатами якого командир цієї військової частини видав наказ від 30.01.2025 №391 «Про результати проведення службового розслідування», у якому вказано про втрату майна Військової частини НОМЕР_1 , а саме: 7,62 мм кулемета ПКМ ГВП №ГЕ479, на загальну суму 803383,20 грн. Окрім того пунктом 3 вказаного наказу, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення - «Сувора догана». В результаті службового розслідування жодним чином не встановлено і не підтверджується, що поведінка ОСОБА_1 була протиправною, що наявний причинний зв`язок між його поведінкою та завданою шкодою, а також вина саме позивача в завданні шкоди.
Також зазначив, що в ході службового розслідування не вчинено дій, передбачених Порядком №608 та спрямованих на досягнення мети і завдань службового розслідування: належним чином не встановлювались обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, не встановлювались характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки; причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення. Незрозуміло, яким чином розраховувалася зазначена сума збитків, оскільки статтею 7 Закону №160-ІХ визначено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2025 №391 «Про результати службового розслідування» в частині, що стосується лейтенанта ОСОБА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом встановлено, що лейтенант ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України на особливий період воєнного стану у складі Військової частини НОМЕР_1 , з 16.02.2024, згідно з наказом №2311 від 15 лютого 2024 року, на посаді командира 1 навчальної роти старшого викладача 5 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно книги огляду (перевірки) озброєння, техніки та боєприпасів 1 навчальної роги НОМЕР_2 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 інвентарний №1030 уся отримана до акту прийому-передачі посада командира 1 навчальної роти - старшого викладача 5 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 вх.№2311 від 15 лютого 2024 року зброя в наявності, облік ведеться, зауважень немає (запис №24).
Однак, згідно з рапортом командира 4 навчального взводу 3 навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 від 15 січня 2025 року вх.№926 стало відомо, що під час прийняття справ та посади командира 1 навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 від ОСОБА_1 , було виявлено нестачу наступного майна служби ЗЗББ та ПР і С, а саме: 7,62 мм кулемет ПКМ ГВП №ГЕ479.
Відповідно до наказу №447 від 15 січня 2025 року командира Військової частини НОМЕР_1 «Про призначення службового розслідування», призначено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли факту втрати військового майна військової частини НОМЕР_1 , а саме: 7,62 мм кулемет ПКМ ГВП №ГЕ479, під час прийому посади командира 1 навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 .
За результатами службового розслідування складено акт службового розслідування №2816 від 24.01.2025, у якому встановлено, що 15 січня 2025 року близько 09 години 00 хвилин в розташуванні польового табору НОМЕР_2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), під час прийняття справ та посади командира 1 навчальної роти-старшого викладача 5 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_2 від лейтенанта ОСОБА_1 , було виявлено втрату військового майна служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , яке зберігається в місці тимчасового зберігання зброї 1 навчальної роти НОМЕР_2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , а саме: 7,62 мм кулемет ПКМ ГВП №ГЕ479. Пошукові заходи місця знаходження зброї позитивного результату не дали. Місцезнаходження зброї не встановлено.
За результатами службового розслідування 30.01.2025 видано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) за № 391, у якому зроблено висновок про те, що будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації командир 1 навчальної роти-старший викладач 5 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_1 , відповідно до вимог абзацу 3 пункту 4 розділу І абзацу 1 пункту 13 розділу І, абзацу 1 пункту 2 розділу II Інструкції про організацію обліку і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 29 червня 2005 року №359 (у редакції наказу Міністерства оборони України від, 20 жовтня 2015 року №569) та внаслідок протиправної поведінки, яка полягає у невиконанні чи неналежному виконанні ним обов`язків військової служби та посадових обов`язків, які надані йому за посадою відповідно до статті 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України у частині: командир роти зобов`язаний: досконало знати і вміло володіти всіма видами зброї і техніки роти, правильно їх зберігати, використовувати та особисто перевіряти їх наявність, утримання та бойову готовність, проводити планові та позапланові (раптові) перевірки наявності та стану озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пально-мастильних матеріалів та майна роти; організовувати своєчасне одержання, правильну експлуатацію, збереження, технічне обслуговування і ремонт озброєння, техніки, казарменого інвентарю, речового, технічного та іншого майна роти, перевіряти не менше ніж один раз на місяць їх наявність, стан та облік - призвело до втрати військового майна військової частини НОМЕР_1 , а саме: 7.62 мм кулемет ПКМ ГВП №ГЕ479 1981 року випуску.
Також вказано, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою командира 1 навчальної роти-старшого викладача 5 навчального батальйону лейтенанта ОСОБА_1 і завданою матеріальною шкодою полягає у нездійсненні належного контролю та неналежному зберіганні ввіреного йому військового майна військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, командир дійшов висновку, що своїми діями військовослужбовець, за призовом під час мобілізації лейтенант ОСОБА_1 порушив вимоги вищевказаних нормативно-правових актів, та показав негативний приклад особистої недисциплінованості, що впливає на морально-психологічний клімат у колективі та створює передумови для порушення військової дисципліни військовослужбовцями військової частини.
Згідно з пунктом 1 вказаного наказу відповідно до пункту 1 статті 6 розділу ІІ Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” командира 1 навчальної роти-старшого викладача 5 навчального батальйону лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності в повному розмірі завданої шкоди з урахуванням кратності відповідно до Постанови КМУ від 15.07.2020 №604 “Про затвердження переліку озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості", а саме 803383,20 грн.
Крім того за пунктом 2 зазначеного наказу, за порушення військової дисципліни, а саме за порушення статей 11, 16, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ, статей 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України від 24 березня 1999 року №551-XIV, абзацу 3 пункту 4 розділу І, абзацу 1 пункту 13 розділу І, абзацу 1 пункту 2 розділу II Інструкції про організацію обліку і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 29 червня 2005 року №359 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 20 жовтня 2015 року №569), що призвело до втрати військового майна служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме: 7.62 мм кулемет ПКМ ГВП №ГЕ479 1981 року випуску, військовослужбовцю ОСОБА_1 оголошена сувора догана.
Позивач, вважаючи наказ №391 від 30.01.2025 щодо притягнення його до майнової та дисциплінарної відповідальності, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду за захистом своїх прав.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не вжито всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, не вчинено дій, передбачених Порядком №608 та спрямованих на досягнення мети і завдань службового розслідування: належним чином не встановлювались обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; не встановлювались характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступінь вини військовослужбовця; причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, акт службового розслідування, який став підставою для притягнення позивача до матеріальної відповідальності у повному розмірі виявленої шкоди, складений без дослідження усіх обставин та без ретельного дослідження причинного зв`язку між його поведінкою і настанням шкоди.
У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку, що у ході розгляду справи суб`єктом владних повноважень у порядку частини другої статті 77 КАС України не доведено, що між якістю виконання позивачем службових обов`язків та настанням збитків у вигляді втрати військового майна з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок, та що у настанні цих збитків існує вина заявника саме у формі умислу (а не необережності).

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо протиправності проведення службового розслідування та безпідставно скасував наказ командира військової частини про притягнення позивача до матеріальної відповідальності. Апелянт вказує, що службове розслідування було призначене та проведене відповідно до вимог Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №608, оскільки факт нестачі зброї було встановлено під час приймання-передачі посади командира роти, а тому необхідність у проведенні попередньої службової перевірки була відсутня. Також апелянт зазначає, що позивач був матеріально відповідальною особою за втрачений кулемет ПКМ №ГЕ479, що підтверджується матеріалами інвентаризації, актами приймання-передачі посади та інвентаризаційними документами. На думку відповідача, саме неналежне виконання позивачем обов`язків щодо обліку, збереження та контролю за зброєю призвело до її втрати.
В апеляційній скарзі наголошується, що суд першої інстанції не надав належної оцінки матеріалам службового розслідування, поясненням позивача та доказам, які підтверджують порушення ним вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Інструкції про організацію обліку і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України.
Крім того, апелянт вважає помилковими висновки суду щодо відсутності причинного зв`язку між діями позивача та заподіяною шкодою, оскільки позивач як командир роти та матеріально відповідальна особа був зобов`язаний забезпечити належне збереження закріпленого за ним військового майна.
Також відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема безпідставний розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що, на думку апелянта, призвело до неповного з`ясування обставин справи та неналежного дослідження доказів.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав на правильність висновків суду першої інстанції та просив відмовити в її задоволенні.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності громадян України, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Законом України від 24.03.1999 №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види дисциплінарних стягнень та порядок їх застосування.
Відповідно до статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна є бездоганним і неухильним додержанням усіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених законодавством України та військовими статутами.
Згідно зі статтею 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут).
Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Відповідно до статті 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач з 2024 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира 1-ї навчальної роти - старшого викладача 5-го навчального батальйону.
З аналізу положень статей 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України вбачається, що командир роти є посадовою особою, на яку покладається широкий обсяг повноважень та обов`язків щодо організації діяльності підрозділу, підтримання військової дисципліни, належного обліку особового складу, забезпечення збереження озброєння, техніки та іншого військового майна, контролю за його використанням, утриманням та обліком.
Наведені норми свідчать про те, що командир роти несе персональну відповідальність за організацію належного функціонування підпорядкованого йому підрозділу, забезпечення внутрішнього порядку, здійснення контролю за станом та збереженням майна, а також за належне виконання підлеглими покладених на них службових обов`язків.
Разом з тим сама лише наявність у військовослужбовця відповідної посади та передбачених статутом обов`язків не може бути безумовною підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
З огляду на положення статей 26, 27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також положення Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, застосування до військовослужбовця дисциплінарного стягнення можливе виключно за умови встановлення факту вчинення ним дисциплінарного проступку, конкретних протиправних дій або бездіяльності, наявності вини та причинного зв`язку між такими діями (бездіяльністю) і негативними наслідками, що настали.
Саме з метою встановлення зазначених обставин законодавцем визначено спеціальну процедуру проведення службового розслідування, порядок здійснення якої врегульований Дисциплінарним статутом Збройних Сил України та Порядком №608.
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №608 службове розслідування є комплексом заходів, спрямованих на уточнення причин та умов вчинення правопорушення, встановлення ступеня вини особи та з`ясування обставин, що мають значення для прийняття рішення за його результатами.
За змістом пункту 3 розділу ІІ Порядку №608 під час службового розслідування підлягають встановленню, зокрема, конкретні неправомірні дії військовослужбовця, причинний зв`язок між його поведінкою та наслідками, що настали, порушені норми законодавства, причини й умови, які сприяли вчиненню правопорушення, а також наявність та розмір матеріальної шкоди.
Отже, службове розслідування не може обмежуватися лише констатацією факту настання певної події чи негативних наслідків. Його змістом є всебічне, повне та об`єктивне встановлення усіх обставин події, ролі кожної службової особи у її виникненні, а також надання належної правової оцінки встановленим фактам.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що пунктом 1 розділу VII Порядку №608 передбачено проведення службової перевірки з метою перевірки інформації про факт правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування та встановлення обставин порушення виконавської дисципліни.
Пунктом 2 розділу VII Порядку №608 визначено, що під час службової перевірки мають бути встановлені особа правопорушника, обставини правопорушення, невиконані чи неналежно виконані службові обов`язки, а також наявність або відсутність самої події, з приводу якої проводиться перевірка.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів проведення службової перевірки щодо факту втрати військового майна, яка передувала б призначенню службового розслідування та за результатами якої було б встановлено наявність достатніх підстав для його проведення.
Разом з тим сама по собі відсутність службової перевірки не є безумовною підставою для визнання незаконним наказу, прийнятого за результатами службового розслідування. Вирішальним у даному випадку є з`ясування того, чи було під час проведення службового розслідування дотримано його мету та завдання, визначені Порядком №608, а також чи містять матеріали розслідування достатні та належні докази вини позивача у допущених порушеннях.
У цьому контексті колегія суддів враховує, що акт службового розслідування повинен містити не лише опис обставин події, а й конкретизацію неправомірних дій військовослужбовця, встановлення причинного зв`язку між такими діями та наслідками, зазначення порушених норм законодавства, а також належне обґрунтування висновку про наявність вини особи.
Саме з точки зору дотримання наведених вимог підлягають оцінці висновки службового розслідування та законність наказу №391 від 30.01.2025, який був прийнятий за результатами його розгляду, оскільки саме цей наказ є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, що безпосередньо впливає на права, обов`язки та правове становище позивача.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-IX).
Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Прямою дійсною шкодою є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків (пункт 5 частини першої статті 1 Закону № 160-ІХ).
Із визначення указаних правових категорій випливає, що настання матеріальної відповідальності пов`язано законодавцем із таким складом протиправного діяння, структурними елементами якого є: 1) виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або виконання військовослужбовцем службових обов`язків; 2) настання збитків, зокрема у формі нестачі майна; 3) існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням військовослужбовця та виникненням збитків; 4) вина військовослужбовця у настанні збитків.
Зазначене підтверджується положеннями частин першої, другої статті 3 Закону №160-IX, якими передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Водночас умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Враховуючи наведене, лише за одночасного доведення належними доказами наявності всіх чотирьох вищезазначених умов для притягнення особи до матеріальної відповідальності можливе притягнення військовослужбовця до одного з видів матеріальної відповідальності.
При цьому, дискреція командира у виборі виду матеріальної відповідальності не є необмеженою, а повинна ґрунтуватись на вимогах закону, який в свою чергу пов`язує настання повної та підвищеної матеріальної відповідальності саме із умисними протиправними діями військовослужбовця, наслідком яких стала втрата військового майна.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеній у постановах від 25.03.2020 у справі №814/2281/16, від 25.06.2020 у справі №825/2405/18, від 11.06.2020 у справі №1540/4486/18, від 25.03.2020 у справі №825/1000/18, від 13.11.2019 у справі №620/302/19, від 12.12.2018 №813/2751/17.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Порядок проведення службового розслідування визначено положеннями статті 8 Закону №160-ІХ.
Так, посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Аналіз наведених норм свідчить, що до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки у зв`язку з неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди. При цьому виявлення факту завдання державі шкоди згідно з прямою вказівкою закону безальтернативно призводить до прийняття компетентною військовою особою рішення з приводу призначення службового розслідування.
У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.
Оскільки статтею 5 та 6 Закону №160-ІХ законодавець виокремив обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовця від повної матеріальної відповідальності військовослужбовця, то управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу застосування до військовослужбовця міри юридичної відповідальності саме у вигляді повної матеріальної відповідальності повинно узгоджуватись із вимогами частини другої статті 2 КАС України, зокрема, відповідати критеріям: обґрунтованості (тобто, вчинятись з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, запобігання дискримінації, пропорційності, забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Тому матеріали службового розслідування та наказ суб`єкта владних повноважень про накладення на військовослужбовця повної матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.
Натомість, відсутність згаданої фізичної можливості (слід розуміти - запобігти збиткам з урахуванням перелічених вище факторів) виключає правомірність притягнення військовослужбовця саме до повної матеріальної відповідальності у зв`язку із недоведеністю вини військовослужбовця у настанні збитків чи умислу військовослужбовця на настання збитків.
Водночас колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що сам по собі факт виявлення нестачі військового майна ще не свідчить автоматично про наявність у діях конкретного військовослужбовця складу дисциплінарного проступку або усіх необхідних умов для притягнення його до матеріальної відповідальності.
Як убачається зі змісту акта службового розслідування, комісією фактично було констатовано наявність нестачі 7,62 мм кулемета ПКМ ГВП №ГЕ479 та наведено загальні положення статті 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо обов`язків командира роти. Разом із тим ані акт службового розслідування, ані оскаржуваний наказ не містять конкретних відомостей про те, які саме дії чи бездіяльність позивача безпосередньо спричинили втрату зброї, коли саме такі дії були вчинені, які вимоги нормативних актів ним були порушені за конкретних фактичних обставин справи та яким чином такі порушення перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням шкоди.
Фактично висновки службового розслідування зводяться до ототожнення факту перебування позивача на посаді командира роти та матеріально відповідальної особи із його винуватістю у втраті майна. Проте такий підхід не відповідає вимогам Закону №160-ІХ та Порядку №608, оскільки юридична відповідальність не може ґрунтуватися на припущеннях або на самому лише факті зайняття особою певної посади.
Колегія суддів зазначає, що матеріали службового розслідування не містять жодних даних щодо часу, місця та обставин безпосереднього вибуття кулемета із законного володіння військової частини, не встановлено осіб, які мали доступ до місця його зберігання, не наведено відомостей про проведення перевірки фактичних умов зберігання зброї, не з`ясовано, за яких саме обставин відбулося її зникнення та чи могли до цього бути причетні інші особи.
Більше того, як правильно встановив суд першої інстанції, наявні у матеріалах справи документи свідчать про фактичне перебування спірного кулемета на обліку та в користуванні підрозділу у грудні 2024 року.
Так, згідно з актом інвентаризації засобів ближнього бою та розвідки військової частини НОМЕР_1 , проведеної у період з 17.10.2024 по 24.12.2024, зазначений кулемет обліковувався за 1 навчальною ротою НОМЕР_2 навчального батальйону та був включений до інвентаризаційного опису.
Крім того, відповідно до книги видачі зброї та боєприпасів наявний запис про отримання та повернення 03.12.2024 сержантом-інструктором ОСОБА_3 кулемета ПКМ №ГЕ479.
Наведені обставини свідчать про те, що станом на грудень 2024 року спірна зброя фактично перебувала у користуванні підрозділу та обліковувалася як наявна.
При цьому нестача зброї була виявлена лише 15.01.2025 під час приймання-передачі посади, тобто менш ніж через місяць після проведення інвентаризації та документального підтвердження її наявності.
За таких обставин висновок відповідача про те, що саме невиконання позивачем обов`язку щодо щомісячної перевірки наявності озброєння стало причиною втрати кулемета, є необґрунтованим та не підтверджується належними доказами.
Більше того, матеріали службового розслідування не містять будь-яких доказів того, що позивач взагалі не здійснював перевірки наявності озброєння або що ним було проігноровано відомості про можливу втрату майна. Не встановлено також, що проведення будь-яких додаткових перевірок з боку позивача об`єктивно дозволило б запобігти втраті зброї чи своєчасно виявити її відсутність.
Колегія суддів наголошує, що причинний зв`язок у справах щодо притягнення особи до матеріальної відповідальності не може бути декларативним та має підтверджуватися конкретними фактичними даними, які безпосередньо вказують на те, що саме відповідні дії чи бездіяльність особи обумовили настання шкоди.
Натомість у даному випадку причинний зв`язок фактично сформульований відповідачем за принципом: оскільки зброя була втрачена під час перебування позивача на посаді командира роти, то саме він є винним у її втраті.
Такий висновок не відповідає стандарту доказування, встановленому частиною другою статті 77 КАС України, відповідно до якої саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого ним рішення.
Окремо колегія суддів звертає увагу на суперечливість висновків службового розслідування щодо форми вини позивача.
Так, з одного боку відповідач застосував до позивача підвищену матеріальну відповідальність із покладенням обов`язку відшкодувати шкоду у повному розмірі з урахуванням кратності, що за своєю правовою природою передбачає встановлення умисного характеру протиправної поведінки.
З іншого боку, в самому акті службового розслідування зазначено, що вина позивача характеризується непрямим умислом у зв`язку з недбалим ставленням до обов`язку зберігання військового майна.
Однак недбале ставлення до виконання службових обов`язків за своєю суттю є проявом необережної форми вини та не може одночасно свідчити про наявність умислу на заподіяння шкоди державному майну.
Таким чином, висновки службового розслідування щодо форми вини позивача є внутрішньо суперечливими та не дають можливості дійти однозначного висновку про наявність передбачених статтею 6 Закону №160-ІХ підстав для покладення на нього повної або підвищеної матеріальної відповідальності.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ не містить належного мотивування щодо визначення розміру шкоди у сумі 803383,20 грн.
Незважаючи на приписи статті 7 Закону №160-ІХ, матеріали службового розслідування не містять належного обґрунтування порядку розрахунку зазначеної суми, відомостей щодо врахування ступеня зносу зброї 1981 року випуску, а також належних документів, які б дозволяли перевірити правильність визначення розміру шкоди та застосування кратності відшкодування.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено наявності усіх обов`язкових елементів складу матеріальної відповідальності, передбачених статтями 3, 5, 6 Закону №160-ІХ, а саме: протиправної поведінки позивача, його вини у визначеній законом формі та прямого причинного зв`язку між його діями і настанням шкоди.
Аналогічно матеріали службового розслідування не містять належних та достатніх даних, які б беззаперечно підтверджували вчинення позивачем дисциплінарного проступку, що унеможливлює визнання правомірним застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2025 №391 «Про результати службового розслідування» в частині, що стосується лейтенанта ОСОБА_1 , прийнятий без належного з`ясування усіх обставин справи, без достатнього доказового підґрунтя та з порушенням вимог Закону №160-ІХ, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України і Порядку №608, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню в частині, що стосується лейтенанта ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують, зводяться переважно до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 317 КАС України могло б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на безпідставний розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що обраний судом порядок розгляду призвів до неповного з`ясування обставин справи або позбавив відповідача можливості подати докази чи реалізувати свої процесуальні права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування відсутні.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.