УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/6606/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 70 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Коломієць О.С., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №278/6606/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Відділ ДРАЦС у м. Житомирі ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання батьківства
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_5 ,
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 через представника адвоката Музиченко Ю.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Просила: визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; виключити з актового запису про народження ОСОБА_1 від 24 травня 2001 року №869, складеного міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, відомості про батька дитини – ОСОБА_3 ; внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 від 24 травня 2001 року №869, складеного міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, вказавши батьком дитини ОСОБА_2 , громадянина України.
Позов обґрунтований тим, що 03 листопада 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який розірваний 13 грудня 2003 року. Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_1 . ОСОБА_6 , мати позивача, ІНФОРМАЦІЯ_4 одружилася з ОСОБА_2 . За час спільного проживання між ОСОБА_2 та позивачем ( ОСОБА_1 ) склалися теплі родинні відносини, як між батьком і дитиною. Коли 31 січня 2012 року цей шлюб був розірваний, вони з татом продовжували підтримувати гарні родинні відносини: дівчинка ділилася з ним своїми досягненнями і він радів її успіхам та допомагав матеріально. У 2022 році ОСОБА_2 мобілізували до лав Збройних Сил України. В жовтні 2024 року він ( ОСОБА_2 ) приїхав у відпустку додому і під час спілкування з мамою, остання визнала ту обставину, що завагітніла нею (позивачем) від сумісного проживання з ОСОБА_2 . Отже, виявилося, що коли в 2000 році мати одружувалася з ОСОБА_3 , то вже була вагітна. У зв`язку з перебуванням у зареєстрованому шлюбі матері позивача з ОСОБА_3 саме його було записано батьком дитини на підставі свідоцтва про шлюб. Так ОСОБА_1 стало відомо про те, що її мати і тато разом навчалися в школі і з часом стали зустрічатися, певний період часу проживали, що підтверджується фотографіями. Щоб донька не дорікала матері, що вона вийшла заміж не за її тата, мати ( ОСОБА_4 ) приховала цю обставину від доньки та від ОСОБА_2 . Коли ОСОБА_2 воював в умовах постійної загрози його життю (смерті), щоб він мав сенс жити, ОСОБА_4 не змогла більше замовчувати, що саме він є справжнім батьком позивача.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через адвоката Музиченко Ю.В. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заборона щодо неприпустимості оспорювання батьківства після досягнення дитиною повноліття, запроваджена частиною третьою ст.136 СК України, не має зворотної дії в часі і не застосовуються при оспорені актового запису про народження дитини, якщо такий актовий запис вчинений до 01 січня 2004 року. При його оспорені застосовуються відповідні положення КпШС України. Разом із тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не є уповноваженою на звернення до суду із позовними вимогами про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про її народження. Відповідно до частини другої ст.53 КпШС України, в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 13 березня 2023 року розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну в справі №381/2025/23 за позовом про виключення відомостей з актового запису про народження дитини та дійшов висновку, що у системній сукупності із відсутністю заборони застосування частини другої ст.53 КпШС України у випадку, коли дитина народилася у чоловіка та жінки, які у шлюбі не перебували, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, оскільки мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, немає нормативних перешкод для визнання батьківства за рішенням суду. Верховний Суд виснував, що у випадку звернення з позовною заявою самої дитини, яка досягла повноліття та вважає відповідача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, оскільки мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, позов підлягає розгляду судом по суті згідно з частиною другою ст.53 КпШС України, а тому висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з посиланням на відсутність права на визнання батьківства у порядку частини другої ст.53 КпШС України є передчасним. Ураховуючи висновки Верховного Суду в релевантній справі, у випадку звернення із позовною заявою самої дитини, яка досягла повноліття та вважає відповідача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, оскільки мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, позов підлягає розгляду судом по суті згідно з частиною другою ст.53 КпШС України. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. 

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.166,168-171,190-192). ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Житомирі спрямували до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не є уповноваженою на звернення до суду із цим позовом про визнання батьківства та внесення змін до її актового запису про народження, оскільки законодавство про шлюб та сім`ю передбачало презумпцію про те, що батьком дитини жінки, яка перебуває у шлюбі, є не хтось інший, а її чоловік та допускало оспорювання запису в якості батька дитини для виправлення можливих помилок. В інтересах дитини, ст.56 КпШС встановлювала нетривалий річний строк для оспорювання вказаного запису, обчислюваний з того часу, коли особі стало або повинно було стати відомо про проведений запис та не пов`язувала право на оспорювання батьківства з досягненням дитиною повноліття; також у КпШС України не було передбачено заборону на оспорювання актового запису після досягнення дитиною повноліття. Водночас, ст.56 КпШС України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачає можливість оспорювання батьківства (материнства) виключно особою, яка записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з мотивів.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що 03 листопада 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який розірваний 13 грудня 2003 року (а.с.10-11).

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якої зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8-9).

ОСОБА_6 20 грудня 2008 року уклала шлюб із ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.22).

Із висновку експерта від 01 квітня 2025 року №103-28-2025 убачається, що молекулярно-генетичним дослідженням встановлена вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 не менш ніж 99,99% (а.с.84-87). Отже, згідно Hummel K at all "Biostatistische Abstammugsbegutachung mit blutgruppen befunden" Stuttgart, 1971., біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 практично доведено.

Колегія суддів враховує, що 01 січня 2004 року набрав чинності СК України, у зв`язку із чим, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися під час розгляду цієї справи, слід ураховувати, що позивач ОСОБА_1 народилася до ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме 27 квітня 2001 року, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми КпШС України.

Нормами, які регулюють питання визнання батьківства у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, є ст.53 КпШС України, з компаративного (порівняльного) аналізу якої установлено відсутність регулятора, який визначав би уніфіковане правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли дитина після досягнення нею повноліття ініціює перед судом питання про визнання батьківства чоловіка, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

З`ясовуючи зміст частини другої ст.53 КпШС України, чи встановлюється тут вимога про обов`язкову наявність у Книзі реєстрації народжень запису про батька дитини, вчиненого за вказівкою матері, саме на момент вирішення судом питання про прийняття позову до розгляду (що не врегульовано нормами чинного законодавства), необхідно враховувати частину десяту ст.10 ЦПК України, згідно з якою забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Неможливість визнання батьківства у такому випадку не залежить від волі та бажання ймовірного біологічного батька, а також дитини, яка досягла повноліття, а знаходиться у залежності лише від умов, визначених законодавцем, за яких особа може подавати відповідний позов.

Разом з тим, відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, який є самою дитиною та вважає відповідача своїм біологічним батьком, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Обов`язки держави, які випливають із конвенційних прав і свобод, можна поділити на дві групи: негативний обов`язок і позитивні обов`язки. Негативний полягає в утриманні від неправомірного втручання у права та свободи. Позитивні обов`язки – створення законодавчих та інституційних механізмів для гарантування кожному, хто перебуває під юрисдикцією держави, ефективного використання прав і свобод та їх відновлення в разі порушення. Усі позитивні обов`язки держави можна поділити на матеріальні та процедурні.

Матеріальні (субстанційні, сутнісні) зобов`язання – це основні заходи, які необхідні з боку держави для повного здійснення гарантованих прав людини, тоді як процедурні зобов`язання полягають у встановленні державою внутрішніх процедур, які спрямовані на забезпечення більш ефективного захисту осіб, яке вимагає в кінцевому результаті достатніх засобів для порушених прав людини.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визнання батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

Відповідно до частини четвертої ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі – ЄСПЛ).

При цьому при вирішенні спору про визнання батьківства суди повинні не допускати порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, оскільки нормативні, процедурні і процесуальні обмеження, що не дозволяють установити біологічне батьківство, можуть свідчити про порушення гарантійного права особи на повагу до сімейного життя, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ.

Суд відмовив у задоволенні позову з посиланням на відсутність права на визнання батьківства на підставі частини другої ст.53 КпШС України, але не зазначив ефективний спосіб захисту прав позивача на приватне життя, що порушує конституційні гарантії і не узгоджується з наведеними вище приписами ЦПК України та суперечить практиці ЄСПЛ.

У рішенні від 13 жовтня 2020 року в справі «KOYCHEV v. Bulgaria» (заява №32495/15) ЄСПЛ виснував про те, що неможливість стверджуваного біологічного батька дитини домогтися розгляду по суті питання про визнання його батьківства є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Хоча національні органи та суди у своїх рішеннях навели конкретні причини, які, на їхню думку, виправдовували відмову в наданні дозволу заявникові встановити своє батьківство, процес прийняття цих рішень, як убачається, не гарантував належного захисту інтересів заявника та не дав змоги детально оцінити факти і збалансувати відповідні інтереси. Як наслідок, ЄСПЛ визнав, що, незважаючи на широкі межі свободи розсуду, наданої державам у таких справах, право на повагу заявника до його приватного життя було порушено.

Порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено також тоді, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (рішення від 18 травня 2006 року в справі «Ружанські проти Польщі». На противагу, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року в справі «Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини».

Той факт, що національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, як такий не суперечить гарантіям, які містяться у ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», №48494/06, 12 лютого 2013 року). Тим не менш, абсолютна неможливість передбачуваного біологічного батька намагатися встановити своє законне батьківство лише на тій підставі, що інший чоловік уже визнав батьківство дитини, про яку йде мова, без розгляду конкретних обставин справи та різноманітних інтересів, що поставлені на карту, було визнано Судом таким, що порушує ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Rуїaсski v. Poland», №55339/00, 18 травня 2006 року).

У справах, у яких чоловік бажає ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини, суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)»). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не підлягає чіткому визначенню, проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (YAKUSHEV v. UKRAINE, №15978/09, §16, 21, 22, ЄСПЛ, від 14 грудня 2018 року).

Право на спілкування генетичних (біологічних) батьків із дитиною так само захищено положеннями ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, але таке спілкування і контакти безумовно повинні відбуватися у спосіб, що відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливий спосіб безпечне життя і здоровий розвиток дитини).

У системній сукупності із відсутністю заборони застосування частини другої ст.53 КпШС України у випадку, коли дитина народилася у чоловіка та жінки, які у шлюбі не перебували, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, немає нормативних перешкод для визнання батьківства за рішенням суду.

За таких обставин, колегія суддів, екстраполюючи свої висновки в площину встановлених фактичних обставин цієї справи, вважає, що позов самої дитини, яка досягла повноліття та вважає відповідача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, підлягає розгляду судом по суті, оскільки такі обставини вже існували на момент подання вказаного позову.

При цьому слід зауважити, що сімейні правовідносини є надчутливими, предметом спорів часто виступає доля дитини, а тому судам слід уникати уніфікованого підходу та надмірного формалізму при тлумаченні та застосуванні норм права.

Розглядаючи спірні правовідносини суду необхідно належним чином встановити, чи було порушено право позивача на приватне життя, визначити найкращі інтереси дитини, оцінити баланс інтересів ймовірного батька, сім`ї та дитини.

Вказані правові висновки висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2024 року в справі №639/2026/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Отже, у випадку звернення із позовною заявою самої дитини, яка досягла повноліття та вважає відповідача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі ст.54 КпШС України, оскільки мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, позов підлягає розгляду судом по суті згідно з частиною другою ст.53 КпШС України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Враховуючи викладене вище, рішення суду першої інстанції скасовується та ухвалюється нове судове рішення, яким визнається ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; виключаються з актового запису про народження ОСОБА_1 від 24 травня 2001 року №869, складеного міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, відомості про батька дитини – ОСОБА_3 та вносяться зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 від 24 травня 2001 року №869, складеного міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, із зазначенням батьком дитини ОСОБА_2 , громадянина України. 

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Виключити з актового запису про народження ОСОБА_1 від 24 травня 2001 року №869, складеного міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції відомості про батька дитини – ОСОБА_3 .
Внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 від 24 травня 2001 року №869, складеного міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, вказавши батьком дитини ОСОБА_2 , громадянина України.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: