ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 203/1571/24
Провадження № 61-9166ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» - Торхової Анастасії Андріївни на заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра (раніше - Ленінський районний суд м. Дніпропетровська) від 17 лютого 2025 року в складі судді Бізяєвої Н. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року в складі колегії суддів Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., Макарова М. О.
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому зазначило, що 18 січня 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2233/484, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 500,00 дол. США стоком до 15 січня 2027 року зі сплатою 12,5 % річних для придбання квартири. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки.
Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
10 травня 2016 року рішенням Апеляційного суду Донецької області в справі № 264/4347/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 078,90 дол. США та 7 082,08 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення суми пені, нарахованої за період з 14 квітня 2014 року до 07 квітня 2015 року, відмовлено. Стягнуто штраф за невиконання умов договору іпотеки в розмірі 6 985,85 грн. 
Вказане рішення апеляційного суду набрало законної сили та не було виконано.
05 жовтня 2020 року від дружини позичальника - ОСОБА_1 банку стало відомо про смерть ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12 лютого 2021 року Третя Маріупольська державна нотаріальна контора повідомила про наявність в справах нотаріальної контори спадкової справи № 96/2021 щодо майна померлого ОСОБА_2 . Із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого - ОСОБА_1 . Зазначено, що під час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцям буде пред`явлена вимога кредитора щодо суми заборгованості та повідомлено кредитора про видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям боржника.
Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 2233/484 у розмірі 27 105,15 дол. США, яка складається зі: строкової заборгованості за кредитом - 7 441,12 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 561,33 дол. США; поточної заборгованості за процентами - 56,36 дол. США; простроченої заборгованості за процентами - 12 046,34 дол. США у межах вартості успадкованого майна.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
17 лютого 2025 року заочним рішенням Новокодацького районного суду м. Дніпра (раніше - Ленінський районний суд м. Дніпропетровська) від 17 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав доказів щодо наявності та вартості спадкового майна, прийнятого в спадщину після смерті ОСОБА_2 , у межах якого спадкоємець несе відповідальність перед кредитором. У матеріалах справи відсутні відомості про отримання спадкоємцем свідоцтва про права на спадщину. Суд вважав, що сам факт реєстрації місця проживання відповідачки за однією адресою зі спадкодавцем не є належним та допустимим доказом того, що вона була зареєстрована за цією ж адресою на день відкриття спадщини, а також, що вона є спадкоємцем і прийняла спадщину після смерті чоловіка.
17 червня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ПАТ АБ «Уркгазбанк» задоволено частково. Заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра (раніше - Ленінський районний суд м. Дніпропетровська) від 17 лютого 2025 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції постанови.
Апеляційний суд керувався тим, що зверненням 27 травня 2015 року до позичальника з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором ПАТ АБ «Укргазбанк» відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використало своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Звертаючись до суду з позовом у березні 2024 року, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило стягнути з відповідача, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом станом на 11 вересня 2020 року, тобто банк нараховував проценти на прострочену суму кредиту після закінчення строку дії договору.
Банк не позбавлений права на задоволення своїх вимог на підставі судових рішень у справі № 264/4347/15-ц та в межах виконавчого провадження № 53963934, яке, як було встановлено судом апеляційної інстанції, триває, зокрема, ставити питання щодо заміни сторони виконавчого провадження його правонаступником.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Торхова А. А. через систему «Електронний Суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра (раніше - Ленінський районний суд м. Дніпропетровська) від 17 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах:
- Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 552/4892/19, про те, що спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, водночас у нього виникає обов`язок погасити заборгованість спадкодавця, проте виключно у межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у погашенні заборгованості у разі смерті позичальника за рахунок спадкового майна, яке приймають у спадщину спадкоємці боржника;
- Верховного Суду від 01 липня 2021 року в справі № 202/7691/17, про те, що під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України;
- Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц,про те, що, незважаючи на правильні висновки судів стосовно вирішення спору, їхні судові рішення, не є належно обґрунтованими. Для забезпечення реалізації права на справедливий суд Велика Палата Верховного Суду усунула зазначений процесуальний недолік, належно оцінивши всі суттєві аргументи і виправивши допущені судами помилки щодо юридичної кваліфікації спірних правовідносин;
- Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 645/3265/13-ц, про те, що застосування статті 1282 ЦК України не виключає можливості використання альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі;
- Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 202/6453/23, про те, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі;
- Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року в справі № 910/17048/17, про те, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Вважає, що наявні підстави для відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц,відповідно до яких після спливу визначеного договором строку кредитування (зміни строку виконання зобов`язання) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється, з огляду на тлумачення Конституційним Судом України припису першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, а також зважаючи на те, що, з урахуванням принципу свободи договору, сторони передбачили іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом до дня повного погашення заборгованості.
Суди не дослідили зібрані в справі докази,а саме: виписок з рахунків ОСОБА_2 , розрахунку заборгованості. Зробили висновок про відсутність заборгованості, не навівши жодних мотивів, обґрунтувань, які б дали змогу встановити логіку, якою суд керувався, зважаючи на те, що належним виконанням зобов`язання є саме його фактичне погашення, а не арифметичний перерахунок судом, який призводить до фактичного «перекриття» судового рішення іншим розрахунком.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ) «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2233/484, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 500,00 дол. США на строк до 15 січня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних для придбання двокімнатної квартири загальною площею 52,6 кв. м, житловою площею 27,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 96-99).
Відповідно до пункту 3.3.1 кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати суму кредиту щомісячно, починаючи з місяця наступного за датою надання кредиту в розмірі 97,92 дол. США на рахунок № НОМЕР_1 у Донецькій філії ВАТ АБ «Укргазбанк» не пізніше 10 числа наступного місяця, а також у день закінчення строку, на який видано кредит відповідно до пункту 1.1 цього договору в розмірі 97,12 дол. США.
Позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно, виходячи з 12,5 % річних на залишок заборгованості за кредитом на рахунок № НОМЕР_2 не пізніше 10 числа наступного місяця, а також у день закінчення строку, на який видано кредит, відповідно до пункту 1.1 цього договору, в день дострокового погашення заборгованості за кредитом, або в день дострокового розірвання договору. У разі виникнення простроченої заборгованості за простроченим кредитом сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, встановленої пунктом 3.2.8 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (пункти 3.3.2, 3.1.4-3.1.7).
Згідно з пунктом 3.2.8 кредитного договору на залишок простроченої заборгованості за простроченим кредитом проценти нараховуються, виходячи з 13,5 % річних, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості.
За порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,1 % річних від суми невиконаного основного зобов`язання за кожен день прострочення платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості в межах позовної давності (пункт 5.3 кредитного договору).
У пункті 3.3.6 договору встановлено, що кошти на погашення заборгованості в першу чергу направляються для оплати процентів за кредит, потім - простроченої заборгованості. Сума, що залишилася, направляється на погашення кредиту.
18 січня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 154 без оформлення заставної, посвідчений 18 січня 2007 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шпарагою С. С., відповідно до умов якого предметом іпотеки є нерухоме майно - двокімнатна квартира загальною площею 52,6 кв. м, житловою площею 27,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між іпотекодавцем та ОСОБА_3 , посвідченого 18 січня 2007 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шпарагою С .С., за реєстром № 170, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 18 січня 2007 року згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів № 346539 (т. 1, а. с. 100-104).
28 серпня 2015 року заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області в справі № 264/4347/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 2233/484 у розмірі 382 965,26 грн, штраф за невиконання умов договору іпотеки від 18 січня 2007 року № 154 без оформлення заставної в розмірі 6 985,85 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 654,00 грн (т. 1, а. с. 105-109).
10 травня 2016 року рішенням Апеляційного суду Донецької області апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено частково, рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2015 року змінено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 2233/484 станом на 07 квітня 2015 року в розмірі 17 078,90 дол. США та 7 082,08 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом (строкової) - 13 903,84 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 1 098,61 дол. США; поточної заборгованості за процентами - 196,34 дол. США; простроченої заборгованості за процентами - 1 880,11 дол. США; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 4 193,35 грн; пені за несвоєчасну сплату процентів - 2 888,73 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення суми пені, нарахованої за період з 14 квітня 2014 року до 07 квітня 2015 року відмовлено. Також стягнуто суму штрафу за невиконання умов договору іпотеки в розмірі 6 985,85 грн та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 7 289,73 грн (т. 1, а. с. 110-119).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (т. 1, а. с. 121).
Станом на 11 вересня 2020 року заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 2233/484 становила 27 105,15 дол. США, яка складалася із: строкової заборгованості за кредитом - 7 441,12 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 561,33 дол. США; поточної заборгованості за процентами - 56,36 дол. США; простроченої заборгованості за процентами - 12 046,34 дол. США (т. 1, а. с. 9-19).
12 листопада 2020 року Четверта Маріупольська державна нотаріальна контора на запит банку від 12 вересня 2020 року за № 525/606/2020 на претензію про включення кредиторських вимог до спадкової маси ОСОБА_2 відповіла, що спадкова справа не відкрита, інформація щодо наявності спадкоємців відсутня. Відомостей щодо спадкодавця ОСОБА_2 за даними Спадкового реєстру не знайдено, тобто спадкодавці померлого до нотаріальних органів на час надання вказаної відповіді не зверталися. Також повідомлено, що спадкове майно ОСОБА_2 охороняється дружиною ОСОБА_1 , яка там проживає (т. 1, а. с. 126).
15 грудня 2020 року ПАТ АБ «Укргазбанк» направило до Першої Маріупольської державної нотаріальної контори повідомлення про наявність кредиторської заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 2233/484 станом на дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 27 105,15 дол. США, яка складалася із: строкової заборгованості за кредитом - 7 441,12 дол. США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 561,33 дол. США; поточної заборгованості за процентами - 56,36 дол. США; простроченої заборгованості за процентами - 12 046,34 дол. США (т. 1, а. с. 125).
21 грудня 2020 року Перша Маріупольська нотаріальна контора у відповідь на повідомлення банку про наявність кредиторської заборгованості повідомила, що спадкоємці померлого ОСОБА_2 станом на 21 грудня 2020 року не звертались. Останнє місце проживання спадкодавця було за адресою:  АДРЕСА_1 , що вважається територією Кальміуського району в м. Маріуполі, де розташована Третя маріупольська державна нотаріальна контора. Повідомлення кредитора про наявність кредиторської заборгованості було надіслано, зокрема, Третій маріупольській нотаріальній конторі для розгляду та ОСОБА_1 до відома з метою задоволення вимог кредитора (т. 1, а. с. 129).
12 лютого 2021 року Третя маріупольська державна нотаріальна контора повідомила про наявність в справах нотаріальної контори спадкової справи № 96/2021 щодо майна померлого ОСОБА_2 . Із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого ОСОБА_1 . Зазначено, що під час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцям буде пред`явлена вимога кредитора щодо суми заборгованості та повідомлено кредитора про видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям боржника (т. 1, а. с. 130).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеної у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Зі смертю боржника його грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.
ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з цим позовом про стягнення з ОСОБА_1 як спадкоємиці ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 105,15 дол. США.
Як на правову підставу позовних вимог у цій справі позивач посилався на статтю 1282 ЦК України, відповідно до частини другої якої вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Тобто зазначена норма права надає кредитору право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Однак, пред`являючи позов на підставі статті 1282 ЦК України, позовних вимог про звернення стягнення на спадкове майно позивач не заявив, тоді як на суд покладений обов`язок розглядати справи в межах заявлених позовних вимог.
Водночас установлено, що питання стягнення спірної заборгованості вже вирішено в судовому порядку ще в 2016 році в справі № 264/4347/15-ц.
Так, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 10 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 2233/484 станом на 07 квітня 2015 року в розмірі 17 078,90 дол. США та 7 082,08 грн
Вказане рішення суду набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні. Доказів закриття цього виконавчого провадження як на час пред`явлення позову, так і на час розгляду справи в суді першої інстанції матеріали справи не містять.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) у редакції, чинній на час смерті боржника, у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 34 Закону № 1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.
Отже, обов`язок спадкодавця ОСОБА_2 щодо сплати заборгованості за кредитним договором, стягненої судом на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» (кредитора) із спадкодавця за його життя, не припинився внаслідок смерті та перейшов до його спадкоємців.
Про можливість застосування статей 1281, 1282 ЦК України на стадії примусового виконання рішення зазначено й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 523/2357/20.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що смерть боржника слід розглядати як вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження. Закон № 1404-VIII передбачає обов`язок державного виконавця зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. Невизначення вартості успадкованого майна не впливає на вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.
З огляду на викладене, оскільки позовних вимог про звернення стягнення на спадкове майно, як про це зазначено в статті 1282 ЦК України, позивач не заявляв, а своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором він уже реалізував і відповідно задоволення вимог у цій справі може призвести до подвійного стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, що є недопустимим, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
Суди зробили правильний висновок, що порушене право банку в цьому конкретному випадку підлягає захисту шляхом заміни боржника виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості з позичальника, яке набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд не врахував висновків Верховного Суду в постановах від 27 жовтня 2021 року в справі № 552/4892/19, від 01 липня 2021 року в справі № 202/7691/17, від 25 квітня 2018 року в справі № 645/3265/13-ц, від 11 вересня 2024 року в справі № 202/6453/23, Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14, від 18 січня 2022 року в справі № 910/17048/17, є необґрунтованими, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У справі № 552/4892/19, на яку посилається заявник в касаційній скарзі, розглядався позов про звернення стягнення на спадкове майно; у справах № 202/7691/17, № 645/3265/13-ц - про стягнення заборгованості з спадкоємця позичальника питання стягнення спірної заборгованості зі спадкодавця в судовому порядку не вирішувалося; у справі № 202/6453/23 - про стягнення боргу кредитором спадкодавця, в якій було встановлено, що приватний виконавець прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника у справі № 487/10128/14 - про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки; у справі № 910/17048/17 Велика Палата Верховного Суду погодися із задоволенням позову про стягнення заборгованості з тих підстав, що у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання двома і більше предметами застави, основне зобов`язання не припиняється після звернення стягнення на всі предмети застави або на будь-який з них на вибір заставодержателя, якщо це не потягло повного задоволення його вимог та не закінчився строк на реалізацію права звернення стягнення на інші забезпечувальні зобов`язання.
Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник у касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.
Заявник вважає, що наявні підстави для відступлення від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц, відповідно до яких після спливу визначеного договором строку кредитування (зміни строку виконання зобов`язання) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється, з огляду на тлумачення Конституційним Судом України припису першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, а також, зважаючи, що, з урахуванням принципу свободи договору, сторони передбачили іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише в межах погодженого сторонами строку кредитування, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.
У випадку посилання на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження, останньому необхідно зазначити конкретну норму права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити та вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу.
Відкриття касаційного провадження на цій підставі можливе у тому випадку, коли заявник доведе, що висновок, який викладений у постанові Верховного Суду, не відповідає правильному тлумаченню і застосуванню конкретної норми. Обов`язковою умовою для цього є подібність умов її застосування з огляду на конкретні обставини справи та позиції сторін у справі. Тобто, висновок, який викладено у постанові Верховного Суду, і висновок, який, на переконання заявника, має бути здійснений за результатами відступу від правової позиції, повинен стосуватися одних і тих самих норм права (їх сукупності) в ідентичних редакціях.
Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від її висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм. Отже, має існувати необхідність відступу і така необхідність має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.
У контексті наведеного Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16).
Тобто у касаційній скарзі заявник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
Суд наголошує, що положення пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Тому лише загальні посилання на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
З огляду на це колегія суддів уважає необґрунтованими посилання заявника на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішеннями судів і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» - Торхової Анастасії Андріївни залишити без задоволення.
Заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра (раніше - Ленінський районний суд м. Дніпропетровська) від 17 лютого 2025 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська