П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/3650/24	

Перша інстанція: суддя Мельник О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,
суддів – Бойка А.В., Федусика А.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якому просить:
-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови у виконанні рішень Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі № 400/122/22 та від 12.05.2023 у справі № 400/2816/23, оформленого листом від 21.11.2023;
- зобов`язати відповідача виплатити кошти у сумі 153 300,58 грн. та 48 000,00 грн. 
- зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області нарахувати та виплатити збитки від інфляції за несплату пенсії, донарахованої за рішеннями Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі № 400/122/22 та від 12.05.2023 у справі №400/2816/23;
- стягнути з ГУ ПФУ в Миколаївській області на його користь 50 000 моральної шкоди. 

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував, що попри його звернення до ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявами про виконання рішення суду від 17.05.2022 у справі № 400/122/22 та від 12.05.2023 у справі №400/2816/23 судові рішення не виконані, а тому вважає, що відповідно до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України за затримку виконання грошового зобов`язання боржник, окрім суми основного боргу, зобов`язаний виплатити йому суму з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних.
Посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00, пункт 44, від 20.07.2004) апелянт зазначає, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень. винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Стосовно вимог щодо стягнення з органу Пенсійного фонду моральної шкоди, апелянт зазначає, що відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана, зокрема, фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, або органом державної влади незалежно від вини цих органів. 
Згідно із частиною 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Як зазначає апелянт, оскільки невиплата пенсії, яка триває роками, спричинила тривалі емоційні переживання та душевні (моральні) страждання, а протиправні дії відповідача позбавили його єдиного засобу до існування (пенсії), призвели до втрату сну та апетиту, а тому відповідно до наведених вище норм права він має право на відшкодування моральної шкоди у визначеному в позові розмірі.
Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Миколаївській області та з 20.08.2021 отримує пенсію за віком відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно матеріалів справи позивач неодноразово звертався до суду за захистом порушеного права.
Зокрема, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі №400/122/22, визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 відповідно до наданої довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 №9/1/3076 від 22.11.2021 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії. 
Зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з 01.04.2019 на підставі оновленої довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.11.2021 №9/1/3076, виходячи з основного розміру грошового забезпечення (пенсії), з урахуванням виплачених сум.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2023 задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю.
Встановлено судовий контроль за виконанням рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі №400/122/22.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області у строк протягом 30 днів подати до Миколаївського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі №400/122/22.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.02.2024 у справі № 400/122/22 прийнятий звіт ГУ ПФУ в Миколаївській області про виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі №400/122/22.
Крім того, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 у справі № 400/2816/23, визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо відмови у виплаті щомісячної доплати у розмірі 2000,00 грн. до призначеної пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». 
Зобов`язано відповідача встановити та виплатити ОСОБА_1 , з 01.07.2021 щомісячну доплату у розмірі 2000,00 грн до призначеної пенсії відповідно до Постанови № 713, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 у справі № 400/2816/23 позивачу встановлено з 01.07.2021 щомісячну доплату у розмірі 2000,00 грн. до призначеної пенсії відповідно до Постанови № 713. Різниця між отриманою пенсією та нарахованою пенсією за рішенням суду від 12.05.2023 за період з 01.07.2021 по 30.06.2023 становить 48000,00 грн.
ГУ ПФУ в Миколаївській області на звернення ОСОБА_1 від 05.11.2023 та 07.11.2023 листом від 21.11.2023 надало відповідь, в якій зазначило, що ґрунтовне роз`яснення щодо виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі № 400/122/22 надано позивачу листом від 21.07.2022 № 6380-6022/Т-02/8-1400/22. Різниця між отриманою пенсією та донарахованою за рішенням суду від 17.05.2023 за період з 01.04.2019 по 31.07.2022 становить 153300,58 грн.
Позивач, не погоджуючись з таким діями відповідача, просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити збитки від інфляції за несплату пенсії, донарахованої за рішеннями Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі № 400/122/22 та від 12.05.2023 у справі № 400/2816/23 та стягнути з останнього на його користь 50000 моральної шкоди. 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Водночас, встановивши, що заборгованість позивачу не виплачена, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо виплати моральної шкоди суд також залишив без задоволення, оскільки позивач не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із оскаржуваними діями відповідача та не надав доказів на підтвердження існування моральних страждань.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право громадян України на соціальний захист врегульоване положеннями статті 46 Конституції України, пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України та нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV.
Стаття 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі якого позивач отримує пенсію.
Згідно положень статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до пункту 22 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, запроваджені частиною 2 статті 625 ЦК України заходи є мірою майнової відповідальності.
Разом із тим, положення частини 2 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначають, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Приписи частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» також передбачають, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Запроваджені наведеними вище нормами заходи також є мірою майнової відповідальності, механізм реалізації якої передбачений нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Тобто, питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі – Закон №2050-ІІІ).
Стаття 1 Закону №2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
За змістом статті 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
21.02.2001 постановою Кабінету Міністрів України №159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, пункти 1,2 якого відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексі інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлений (визначений) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі грошового забезпечення) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.
Як встановлено матеріалами справи, на виконання рішень Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі № 400/122/22 та від 12.05.2023 у справі № 400/2816/23 здійснений перерахунок та донарахуванню підлягають суми у розмірі 153300,58 грн та 48000,00 грн., відповідно, виплата яких буде вирішуватися після затвердження виділення бюджетних призначень на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, що свідчить про те, що жодних виплат позивачу не проведено, а тому право на виплату компенсації втрати частини доходу, у зв`язку з порушенням строків виплати доходу позивач не набув, адже такий дохід не виплачений.
Таким чином, у межах спірних правовідносин відповідач у контексті застосування Закону №2050-ІІІ не вчиняв протиправної бездіяльності, оскільки у межах спірних правовідносин жодних платежів з виплати боргу (що є обов`язковою передумовою виникнення відповідного обов`язку за змістом Закону №2050-ІІІ) не проводив, що свідчить про відсутність події, з якою закон пов`язує виникнення обов`язку вчинити дії щодо нарахування інфляційних збитків.
Стосовно посилання апелянта на норми статті 625 ЦК України, який є спеціальним законом, який передбачає право на нарахування інфляційних збитків та 3% річних від простроченої суми виплат грошової заборгованості, колегія суддів зазначає таке.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наведені приписи цивільного законодавства дають підстави дійти висновку про те, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Варто зазначити, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою перерахованої пенсії позивачу на виконання рішень Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2022 у справі № 400/122/22 та від 12.05.2023 у справі № 400/2816/23.
Наведене свідчить про те, між позивачем та органом Пенсійного фонду відсутні договірні зобов`язання щодо нарахування та виплати пенсії.
Також варто зазначити, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані спеціальним Законом № 2050-ІІІ та Порядком №159.
З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними, відтак вказані доводи апелянта є помилковими.
Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позивача в частині щодо виплати збитків від інфляції за несплату донарахованої пенсії.
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення з органу Пенсійного фонду моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., колегія суддів зазначає таке. 
Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.
Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.
При цьому, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.
Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків.
Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Проте, матеріалами справи встановлено, що позивачем під час звернення до суду з даним позовом, не розкрито суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на його душевний та психічний стан.
Колегія суддів вважає, що позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, оскільки його доводи, що протиправна бездіяльність відповідача викликали у нього негативні переживання та хвилювання не свідчать про наявність підстав для позитивного вирішення питання щодо стягнення моральної шкоди.
Отже, оскільки позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, підстави для задоволення вимог в цій частині відсутні.
При цьому, в апеляційній скарзі апелянтом нових доводів щодо обґрунтованості заявлених вимог не зазначено, а наведення норм права та судової практики з приводу відшкодування моральної шкоди, на думку колегії суддів не свідчить про обґрунтованість або доведеність належними доказами факту завдання моральної шкоди, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги у зазначеній частині.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні моральної шкоди, також є законним та обґрунтованим.
За таких підстав, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним, ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає неведеним вище нормам матеріального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, висновків суду першої інстанції не спростовують, та не містять аргументів яким би не була надана оцінка судом першої інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя А. Г. Федусика