Справа № 674/536/26
Провадження № 1-кп/674/76/26

ВИРОК
іменем України 
04 травня 2026 року м. Дунаївці

Дунаєвецький районний суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
учасників кримінального провадження: 
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12026242000000160 від 01 лютого 2026 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Криків Чемеровецького району Хмельницької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , з вищою освітою, одруженого, на утриманні якого п`ятеро неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштованого, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , виданий 07 вересня 2022 року органом 6834, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

в с т а н о в и в :
Зміст пред`явленого обвинувачення
Органом досудового розслідування ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у тому, що він, будучи визнаним постановою Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року (справа № 676/3699/25), яка набрала законної сили 10 червня 2025 року, винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, із накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду, діючи умисно, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", 31 січня 2026 року о 22 годині 46 хвилин, рухаючись по вул. Воздвиженська, 12 в с. Маків Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, керував транспортним засобом марки "Ford Escort", д.н.з. НОМЕР_3 , та був зупинений працівниками БПП з обслуговування Кам?янець-Подільського УПП в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції у зв`язку із порушенням правил дорожнього руху, за яке на останнього складено постанову про адміністративне правопорушення від 31 січня 2026 року серії ЕНА № 6597025 за ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Зазначені дії ОСОБА_4 орган досудового розслідування кваліфікував за ч. 1 ст. 382 КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Позиції сторін
Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав обвинувачення у повному обсязі, просив визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 не заперечували встановлених фактичних обставин, а саме, що ОСОБА_4 31 січня 2026 року керував транспортним засобом, будучи позбавленим такого права на підставі постанови суду. Водночас сторона захисту заявила, що за фактом керування транспортним засобом після позбавлення такого права ОСОБА_4 вже притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Крім того, адвокат вказала, що ОСОБА_4 взагалі не отримував посвідчення водія, в зв`язку з чим у день події щодо нього було також складено матеріали за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, - за повторне протягом року керування транспортним засобом, не маючи права керування, розглянувши які Дунаєвецький районний суд Хмельницької області притягнув ОСОБА_4 до відповідальності із застосуванням стягнення, яке за суворістю значно перевищує відповідне максимальне кримінальне покарання за ч. 1 ст. 382 КК України. На підтвердження вказаного захисник надала постанову суду у справі № 674/260/26 від 04 березня 2026 року та просила врахувати відповідні обставини під час ухвалення вироку, пославшись на положення статті 61 Конституції України щодо заборони подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Встановлені судом фактичні обставини
На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд вважає встановленими наступні фактичні обставини.
Постановою Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року у справі № 676/3699/25, яка набрала законної сили 10 червня 2025 року, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. 
31 січня 2026 року о 22 годині 46 хвилин ОСОБА_4 , будучи обізнаним про наявність стосовно нього зазначеної постанови суду та про позбавлення його права керування транспортними засобами, всупереч судовому рішенню керував транспортним засобом марки "Ford Escort", д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись по вул. Воздвиженська, 12 в с. Маків, Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. Під час руху ОСОБА_4 зупинили працівники Батальйону патрульної поліції (БПП) з обслуговування Кам?янець-Подільського району Управління патрульної поліції (УПП) в Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції (ДПП), які встановили, що він позбавлений права керування транспортними засобами, та склали постанову про адміністративне правопорушення від 31 січня 2026 року серії ЕНА № 6597025 за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Керування транспортним засобом після позбавлення права керування ними ОСОБА_4 пояснив потребами власної багатодітної сім`ї як на місці події, що підтверджено свідками, так і в судовому засіданні.
Кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 лютого 2026 року, тобто наступного дня після зупинення ОСОБА_4 .
Постановою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 04 березня 2026 року у справі № 674/260/26 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, за фактом повторного протягом року керування останнім 31 січня 2026 року о 22 годині 46 хвилин по вул. Воздвиженська, 12 в с. Маків Кам`янець-Подільського району Хмельницької області автомобілем "Ford Escort", д.н.з. НОМЕР_3 , не маючи права керування таким транспортним засобом. Вказаною постановою до ОСОБА_4 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років. Водночас у постанові з посиланням на дані протоколу про адміністративне правопорушення згадано і про позбавлення ОСОБА_4 права керування відповідно до постанови Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року у справі № 676/3699/25.
16 березня 2026 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.
Наведене свідчить про те, що ОСОБА_4 , ніколи не отримуючи посвідчення водія та одночасно будучи позбавленим права керування, 31 січня 2026 року о 22 годині 46 хвилин по вул. Воздвиженська, 12 в с. Маків Кам`янець-Подільського району Хмельницької області керував транспортним засобом "Ford Escort", д.н.з. НОМЕР_3 , у зв`язку з чим щодо нього було винесено постанову ЕНА № 6597025 від 31 січня 2026 року за ч. 4 ст. 126 КУпАП, складено протокол про адміністративне правопорушення ЕПР1 № 580337 від 01 лютого 2026 року за ч. 5 ст. 126 КУпАП, який розглянуто судом 04 березня 2026 року (справа № 674/260/26), а також 01 лютого 2026 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, у межах якого 16 березня 2026 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру.
Зазначені фактичні обставини сторонами не оспорюються. Суд відзначає, що в основу кримінального обвинувачення покладено матеріали адміністративних проваджень відносно ОСОБА_4 . Обвинувальний акт не містить жодних нових істотних фактичних обставин, які б відрізнялись від тих, що були предметом адміністративних проваджень за ч. 4, 5 ст. 126 КУпАП.

Щодо формальної кваліфікації дій обвинуваченого
Виходячи з наведеного вище, діяння ОСОБА_4 , яке полягало у керуванні транспортним засобом 31 січня 2026 року, станом на час розгляду судом кримінального провадження вже було кваліфіковане різними посадовими особами як: 1) керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування (оскільки ОСОБА_4 раніше позбавлений такого права постановою суду); 2) повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті (оскільки ОСОБА_4 ніколи не отримував посвідчення водія, а отже не мав права керування і за цей самий факт притягувався попередньо постановою від 17.05.2025 за ч. 2 ст. 126 КУпАП).
Вирішення питання чи становить притягнення ОСОБА_4 за двома статтями КУпАП, одна з яких (ч. 5 ст. 126 КУпАП) повністю охоплює склад адміністративного правопорушення за іншою (ч. 4 ст. 126 КУпАП) за одне і те саме діяння – керування транспортним засобом 31.01.2026, виходить за межі завдань даного кримінального провадження. Суд однак враховуватиме притягнення до відповідальності та понесені ОСОБА_4 покарання за обома провадженнями про адміністративні правопорушення (ч. 4 та ч. 5 ст. 126 КУпАП) оскільки вони стосуються одного і того ж факту керування транспортним засобом 31.01.2026, що ліг в основу його кримінального переслідування за ч. 1 ст. 382 КК України.
Суд визнає, що формально дії ОСОБА_4 можуть бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 382 КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили. При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 08 лютого 2023 року у справі № 464/4690/20 та від 27 лютого 2023 року у справі № 450/205/19 (на яку також послався прокурор у судових дебатах), згідно з якими особа, яку позбавлено права керування транспортними засобами, зобов`язана утриматися від керування протягом визначеного судом строку, а невиконання цього обов`язку може утворювати об`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. При цьому суттєве значення для конкретної справи може мати також обставина притягнення чи непритягнення особи до адміністративної відповідальності за факт керування транспортним засобом щодо якого (або після якого) ініціюється питання про кримінальну відповідальність особи (приміром, у другій справі, на яку послався прокурор у судових дебатах № 726/952/24, Верховним Судом було констатовано, що після систематичного керування особою транспортними засобами у стані позбавлення права керування ними, за останнім фактом керування, після якого було зареєстровано кримінальне провадження, особа за ст. 126 КУпАП не притягалася, а притягалася в цей день до адміністративної відповідальності лише за керування транспортним засобом із забрудненими номерними знаками за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП).
Отже, суд передусім керуватиметься ст. 2 КПК України, відповідно до якої завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
У ч. 1 ст. 2 КК України визначено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Формальна кваліфікація дій за певною нормою кримінального закону, на думку суду, не означає автоматичного обґрунтування кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 2 КК України ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за те саме кримінальне правопорушення більше одного разу. Зазначена норма відображає принцип non bis in idem, гарантований також п. 12 ч. 1 ст. 7 КПК України, ст. 61 Конституції України та ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція).

Щодо необхідності застосування практики ЄСПЛ
Центральним та очевидним питанням у цьому кримінальному провадженні є питання застосовності принципу non bis in idem, або питання можливості подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Вказане питання неможливо вирішити без застосування практики Європейського суду з прав людини, оскільки саме в ній містяться основні критерії та елементи, які суду необхідно встановити та розглянути, перш ніж вирішити, чи застосовний цей принцип у даній конкретній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Частина 2 цієї ж статті прямо встановлює, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
І хоча в юридичній науці точаться дискусії щодо того, складовим якого саме елемента – правової визначеності чи права на справедливий суд, або навіть самостійним конституційним елементом – є принцип non bis in idem, його тісний зв`язок із верховенством права ніким не оспорюється. Отже, розгляд даного кримінального провадження без урахування практики ЄСПЛ щодо заборони подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення становитиме порушення вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 8 КПК України.

Щодо застосування принципу non bis in idem
I. Щодо "кримінального" характеру адміністративного провадження
Стаття 4 Протоколу № 7 до Конвенції поширюється лише на провадження, що мають "кримінальний" характер у автономному розумінні Конвенції. Суд має оцінити, чи є адміністративні провадження щодо ОСОБА_4 за ч. 4, 5 ст. 126 КУпАП "кримінальними" у цьому розумінні.
Наведене узгоджується з позицією ЄСПЛ, висловленою у рішеннях "Галстян проти Вірменії", "Лучанінова проти України", "Гурепка проти України" та "Михайлова проти України", де ЄСПЛ визнав, що адміністративні провадження, з огляду на характер та суворість покарання, можуть бути кримінальними у розумінні ст. 6 Конвенції та, відповідно, підпадати під визначення "кримінальної процедури" у розумінні ст. 4 Протоколу № 7.
У зв`язку з цим суд вважає за необхідне відмітити, що ЄСПЛ тлумачить ключові терміни Конвенції, зокрема "кримінальне обвинувачення", "покарання", "суд", автономно – незалежно від їхньої класифікації у внутрішньодержавному праві (доктрина "concepts autonomes" – автономного тлумачення конвенційних понять). Цей підхід, сформований ще у рішенні "Енгель та інші проти Нідерландів" від 08 червня 1976 року, запобігає ухиленню держав від конвенційних зобов`язань шляхом перекваліфікації внутрішніх правових категорій. Відповідно, чи є провадження "кримінальним" для цілей Конвенції визначається за критеріями, встановленими ЄСПЛ, а не за національною класифікацією.
За критеріями Енгеля для визначення того, чи є провадження "кримінальним", застосовуються три критерії: класифікація правопорушення за національним законодавством, характер правопорушення та суворість покарання, що загрожує особі.
Хоча за національним законодавством ст. 126 КУпАП відноситься до адміністративних правопорушень, суд зазначає, що адміністративне стягнення, фактично застосоване до ОСОБА_4 , за своїм характером і суворістю належить до "кримінальної" сфери у розумінні Конвенції. Накладений за ч. 4 ст. 126 КУпАП штраф у розмірі 20 400 гривень перевищує максимальний розмір штрафу, передбачений санкцією ч. 1 ст. 382 КК України (17 000 гривень), а штраф накладений за ч. 5 ст. 126 КУпАП у розмірі 40 800 грн перевищує штраф за вказане кримінальне правопорушення більш ніж удвічі. За ч. 5 ст. 126 КУпАП ОСОБА_4 додатково позбавлено права керування транспортними засобами на строк п`ять років. Зазначене стягнення має не лише превентивну, а й виражену каральну функцію. Окрім того, що зазначені покарання є самі по собі досить суворими, ч. 3 ст. 30 КУпАП зобов`язує відповідний орган до стягнення, призначеного за новим адміністративним правопорушенням у виді позбавлення права керування, приєднувати невідбуту частину такого ж стягнення, що може мати наслідком перевищення гранично допустимого строку позбавлення права керування, передбаченого частиною другою цієї статті, тобто 10 років.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 02 грудня 2019 року у справі № 612/712/16-к також вказала на кримінальний характер провадження за ч. 4 (у попередній редакції ч. 3) ст. 126 КУпАП.
Таким чином, адміністративні провадження щодо ОСОБА_4 за ч. 4, 5 ст. 126 КУпАП на думку суду є "кримінальним" у розумінні Конвенції, а стаття 4 Протоколу № 7 до Конвенції є застосовною до обставин цієї справи.
II. Щодо тотожності фактів (елемент idem)
Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема рішення Великої Палати у справі "Сергій Золотухін проти Росії" від 10 лютого 2009 року, статтю 4 Протоколу № 7 слід розуміти як заборону кримінального переслідування або судового розгляду щодо другого "правопорушення", якщо воно виникає з ідентичних фактів або фактів, однакових по суті. Як зазначив ЄСПЛ, важливо зосередитися на тих фактах справи, які складають сукупність конкретних фактичних обставин стосовно одного й того ж обвинуваченого та нерозривно пов`язані між собою у часі та просторі.
У рішенні "Ігор Тарасов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що юридична кваліфікація процедури згідно з національним законодавством не може бути єдиним критерієм для застосування принципу non bis in idem за пунктом 1 статті 4 Протоколу № 7. Критерієм розмежування є відповідні факти, тобто поведінка особи правопорушника у певному часі та просторі, а не суспільні відносини, що охороняються законом.
Суд відзначає, що прокурор стверджує, що об`єктом посягання за ст. 382 КК України є інтереси правосуддя, тоді як за ст. 126 КУпАП – безпека дорожнього руху, і тому мова йде про різні правопорушення. Проте, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, розмежування має здійснюватись не за юридичною кваліфікацією чи об`єктами правопорушень, а за фактичними обставинами.
У цьому конкретному кримінальному провадженні в основу обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК України покладено рівно ті ж самі факти, які збігаються як в просторі так і в часі, що були предметом адміністративних проваджень: керування ОСОБА_4 автомобілем "Ford Escort", д.н.з. НОМЕР_3 , 31 січня 2026 року о 22 годині 46 хвилин по вул. Воздвиженська, 12 в с. Маків Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, будучи позбавленим права керування транспортними засобами на підставі постанови суду від 28 травня 2025 року. Обвинувальний акт за ст. 382 КК України не містить жодних інших фактичних обставин, ніж ті, що вже були предметом адміністративного провадження. Це підтверджується також тим, що докази, покладені в основу кримінального обвинувачення, є тими самими доказами, на підставі яких ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності.
Таким чином, елемент idem є встановленим: кримінальне обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК України виникає з тих самих фактів, що були предметом адміністративного провадження.
III. Щодо елемента bis та застосування критеріїв рішення ЄСПЛ у справі "А та Б проти Норвегії"
На абстрактному рівні зазначені правопорушення безвідносно до їх класифікації в українському національному законодавстві співвідносяться як більш широке за визначенням правопорушення (ч. 1 ст. 382 КК України) та його окремий випадок (ч. 4 та/або ч. 5 ст. 126 КУпАП), який за своїм об`єктивним та суб`єктивним складом повністю охоплюється складом кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України. Аналіз відмінностей складу вказаних правопорушень судом буде здійснено нижче у цьому рішенні.
У рішенні Великої Палати ЄСПЛ у справі "А та Б проти Норвегії" від 15 листопада 2016 року (заяви № 24130/11 та № 29758/11) ЄСПЛ визнав, що за певних умов паралельне ведення адміністративного та кримінального проваджень щодо одних і тих самих фактів не становить забороненої подвійності проваджень у розумінні ст. 4 Протоколу № 7, якщо ці провадження утворюють "єдине ціле" ("coherent whole"), будучи пов`язаними між собою достатньо тісно як за суттю, так і в часі ("sufficiently close connection in substance and in time"). Для визначення того, чи існує такий тісний зв`язок, у пункті 132 рішення ЄСПЛ визначив матеріальні критерії, які мають бути перевірені.
Слід відзначити, що у справі A and B v. Norway (№ 24130/11) Великою Палатою ЄСПЛ було системно переглянуто і викладено доктрину "єдиного цілого" та "достатньо тісного зв`язку", фундамент яких було закладено у справах R.T. v. Switzerland (№ 31982/96) та Nilsson v. Sweden (№ 73661/01) та згодом розвинено у справі "Сергій Золотухін проти Росії" (№ 14939/03) шляхом відступу від підходу idem crimen (збіг юридичної кваліфікації) на користь підходу idem factum (ті самі або по суті тотожні факти, незалежно від того, як ці факти кваліфіковані національним законом).
Саме у A and B v. Norway цей тест із винятку для адміністративно-кримінальних паралелей перетворився на усталений алгоритм оцінки сумісності подвійних систем санкцій зі статтею 4 Протоколу № 7.
Окрім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 02 грудня 2019 року у справі № 612/712/16-к зробила правовий висновок, що притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 389 КК України (схожа правова ситуація – ухилення від виконання покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами) особи, котру вже було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП, виключається у випадку, коли юридичні заходи та наслідки правового реагування є непередбачуваними та непропорційними для такої особи; встановлені факти, які двічі призвели до притягнення до відповідальності, були нерозривно пов`язані між собою, а оцінка у кримінальному провадженні по суті стосувалася тих самих фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення, і значну їх частину покладено в обґрунтування кримінального обвинувачення. У цьому випадку обвинувачення є несумісним із гарантіями, передбаченими у ст. 4 Протоколу № 7, а ухвалення обвинувального вироку суперечить приписам ч. 3 ст. 2 КК України.
Суд послідовно перевіряє кожний з критеріїв, визначених ЄСПЛ, стосовно конкретних обставин даного кримінального провадження.
1. Чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі та стосуються різних аспектів соціально неправомірної поведінки не тільки in abstracto, а й in concreto
На рівні абстрактного аналізу (in abstracto) дійсно існує відмінність між адміністративним провадженням за ст. 126 КУпАП, яке спрямоване на захист безпеки дорожнього руху та встановленого порядку реалізації права на керування транспортними засобами, та кримінальним провадженням за ч. 1 ст. 382 КК України, яке спрямоване на захист інтересів правосуддя в частині забезпечення обов`язковості судових рішень.
Проте ЄСПЛ у справі "А та Б проти Норвегії" вимагає перевірки взаємодоповнюючих цілей не лише in abstracto, а й in concreto, тобто стосовно конкретних обставин даної справи. У норвезькій справі Суд визнав наявність взаємодоповнюючих цілей, оскільки адміністративне та кримінальне провадження щодо податкових правопорушень дійсно стосувались різних аспектів поведінки: адміністративне стягнення мало превентивну мету – забезпечити повноту та правильність податкових декларацій, тоді як кримінальне переслідування додатково реагувало на елемент обману та суспільну небезпечність умисного ухилення від оподаткування.
У цій справі обставини є суттєво іншими. In concreto адміністративне стягнення за ч. 4 ст. 126 КУпАП та кримінальне обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК України реагують на одну й ту саму поведінку – керування транспортним засобом особою, позбавленою такого права постановою суду. Адміністративне провадження за ст. 126 КУпАП не обмежується лише фіксацією порушення правил дорожнього руху – воно вже за своєю природою реагує на невиконання судового рішення, оскільки ч. 4 та ч. 5 ст. 126 КУпАП містять кваліфікуючу ознаку – керування особою, "позбавленою права керування транспортними засобами", тобто прямо враховують факт існування судової заборони та її порушення. Саме тому санкція за ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає не лише штраф, а й повторне позбавлення права керування – тобто стягнення, безпосередньо спрямоване на забезпечення виконання судового рішення.
Таким чином, обидва провадження in concreto спрямовані на реагування на один і той самий аспект поведінки – керування транспортним засобом всупереч судовій забороні – і не стосуються різних аспектів соціально неправомірної поведінки.
2. Чи є подвійність проваджень передбачуваним наслідком одного й того самого діяння
ЄСПЛ у справі "А та Б проти Норвегії" вимагає, щоб подвійність проваджень була передбачуваною для особи, як у законодавстві, так і на практиці.
Суд зазначає, що на рівні законодавства існує ст. 126 КУпАП, яка спеціально передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою такого права, тобто саме за ту поведінку, яку орган досудового розслідування кваліфікує за ч. 1 ст. 382 КК. Проте законодавець не передбачив жодного механізму координації між адміністративним та кримінальним провадженнями у таких випадках, не визначив порядок взаємозаліку стягнень та не встановив правил, які б забезпечували пропорційність сукупного покарання.
На рівні практики показовим є сам характер реагування працівників поліції у цій справі. 31 січня 2026 року, зупинивши ОСОБА_4 та встановивши, що він позбавлений права керування транспортними засобами, працівники БПП склали постанову про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Це свідчить про те, що для працівників поліції, які здійснюють первинне реагування, саме адміністративна відповідальність за ст. 126 КУпАП є природною та передбачуваною правовою реакцією на керування транспортним засобом у період позбавлення такого права. Кримінальне провадження було розпочато лише наступного дня – 01 лютого 2026 року – очевидно, за ініціативою інших суб`єктів. За таких обставин подвійність проваджень не може вважатися передбачуваною для ОСОБА_4 як наслідок його діяння.
Більше того, непередбачуваність подвійної відповідальності за таке правопорушення прямо випливає з положень ч. 2 ст. 9 КУпАП (про що йтиметься також далі).
3. Чи проводяться провадження таким чином, щоб уникнути дублювання в збиранні та оцінці доказів
У справі "А та Б проти Норвегії" ЄСПЛ зазначив, що провадження мають проводитися таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні, а також оцінці доказів шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами, з тим щоб факти, встановлені в одному провадженні, також використовувалися в іншому провадженні.
У цій справі суд констатує повне дублювання доказової бази. Усі докази, покладені в основу кримінального обвинувачення, ідентичні тим, що використовувались в адміністративних провадженнях. Стороною обвинувачення не надано жодного нового істотного, самостійно зібраного в рамках кримінального провадження доказу, який би не фігурував у матеріалах адміністративної справи, окрім характеризуючих даних або несуттєвих обставин.
Суд окремо зазначає, що ніщо у матеріалах кримінального провадження не вказує на те, що орган досудового розслідування хоч якимось чином врахував вже наявні постанови співробітників патрульної поліції та суду за ч. 4 та ч. 5 ст. 126 КУпАП про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності. Жодних слідчих (розшукових) дій, не пов`язаних з уже наявними адміністративними матеріалами не було вчинено після того, як обвинуваченого було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП, і, відповідно, жодних додаткових доказів, які б вказували на ознаки іншого правопорушення, ніж того, за яке обвинуваченого вже було притягнуто до адміністративної відповідальності, здобуто не було. Більше того, з постанови суду від 04 березня 2026 року у справі про адміністративне правопорушення вбачається, що суддя, яка розглядала адміністративну справу, не була обізнана про наявність кримінального провадження за цим же фактом і, відповідно, жодним чином не враховувала цю обставину при прийнятті рішення, що додатково підтверджує відсутність будь-якої координації між провадженнями.
У справі "Йоханнессон та інші проти Ісландії" від 18 травня 2017 року ЄСПЛ визнав відсутність тісного зв`язку між провадженнями саме з огляду на дублювання доказової бази. У даній справі ситуація є аналогічною: орган досудового розслідування не провів незалежного розслідування, а повністю запозичив доказову базу з адміністративного провадження. Це свідчить про те, що кримінальне провадження не доповнює адміністративне, а цілком його дублює.
Суд також зазначає, що сам по собі факт паралельного ведення проваджень (кримінальне провадження розпочато 01 лютого 2026 року, тобто наступного дня після інциденту, тоді як одне з адміністративних проваджень ще тривало) не може розглядатися як свідчення координації між ними. Координація у розумінні ЄСПЛ передбачає не лише часовий збіг, а й змістовну взаємодію: розподіл функцій між провадженнями, уникнення дублювання доказів, врахування результатів одного провадження в іншому. Жодного з цих елементів у даній справі не встановлено. Паралельний початок проваджень за відсутності будь-якої координації між ними лише підкреслює системну проблему відсутності у правозастосуванні механізму узгодження адміністративної та кримінальної реакцій на одну й ту саму поведінку. Окрім того, кримінальне провадження з адміністративним провадженням, зазначеним у обвинувальному акті прокурора за ч. 4 ст. 126 КУпАП, не були паралельними, а проводилися послідовно стосовно ОСОБА_4 .
4. Чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше, щоб запобігти надмірному тягарю для особи
ЄСПЛ у пункті 132 рішення у справі "А та Б проти Норвегії" зазначив, що цей критерій є найважливішим ("above all"), і вимагає наявності механізму взаємозаліку, який би забезпечував пропорційність загальної суми покарань. У норвезькій справі Суд визнав відсутність порушення, зокрема тому, що при призначенні кримінального покарання суд прямо врахував раніше накладене адміністративне стягнення (податковий штраф).
У даному кримінальному провадженні ситуація є протилежною. Постановою посадової особи патрульної поліції від 31 січня 2026 року ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 20 400 гривень. Постановою суду від 04 березня 2026 року до ОСОБА_4 за порушення ч. 5 ст. 126 КУпАП вже застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 гривень та позбавлення права керування транспортними засобами строком на п`ять років. Зазначені стягнення є остаточним. На момент судового розгляду цього кримінального провадження ОСОБА_4 вже двічі притягнутий до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом без права керування, загальна сума штрафних санкцій, застосована до ОСОБА_4 склала 61 200 гривень. При цьому застосовані адміністративні санкції були реакцією в межах відповідних адміністративних проваджень як на елемент відсутності у ОСОБА_4 права керування транспортними засобами, так і на елемент судової заборони керування такими транспортними засобами.
Санкція ч. 1 ст. 382 КК України передбачає штраф від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 8 500 до 17 000 грн) або позбавлення волі на строк до трьох років. Таким чином, максимальний розмір штрафу за ч. 1 ст. 382 КК України (17 000 грн.) є в рази меншим за вже накладені адміністративні штрафи (61 200 гривень). Це означає, що ОСОБА_4 фактично вже зазнав покарання, яке за суворістю значно перевищує аналогічний вид стягнення, що міг би бути призначений за відповідною нормою Кримінального кодексу України.
Жодного механізму взаємозаліку між адміністративними стягненнями за ч. 4, 5 ст. 126 КУпАП та кримінальним покаранням за ч. 1 ст. 382 КК чинне законодавство не передбачає. Ні обвинувальний акт, ні позиція прокурора не містять жодних пропозицій щодо врахування вже понесеного покарання при визначенні міри кримінального покарання. За таких обставин додаткове притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності створює для нього надмірний тягар, від якого попереджає ЄСПЛ.
Суд також враховує особу обвинуваченого: ОСОБА_4 має на утриманні п`ятеро малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований. Накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400 гривень, а також в розмірі 40 800 гривень з позбавленням права керування на п`ять років вже саме по собі є значним тягарем для особи у такому соціальному становищі. Додаткове кримінальне покарання лише посилить цей тягар до непропорційного рівня.
5. Щодо тісного зв`язку в часі між провадженнями
ЄСПЛ у справі "А та Б проти Норвегії" зазначив, що крім зв`язку за суттю, між провадженнями має існувати і тісний зв`язок у часі. Хоча не вимагається, щоб провадження велися одночасно, особа не повинна зазнавати невизначеності та тривалих проваджень.
У даній справі адміністративне та кримінальне провадження розпочались практично одночасно: адміністративний матеріал складено 31 січня 2026 року, кримінальне провадження внесено до ЄРДР 01 лютого 2026 року. Формально це могло б свідчити про наявність тісного зв`язку в часі. Однак суд вважає за необхідне зазначити, що тісний зв`язок у часі є лише одним із критеріїв справи "А та Б проти Норвегії" і сам по собі є недостатнім для висновку про утворення провадженнями "єдиного цілого". Як зазначив ЄСПЛ, для того, щоб не відбулося забороненого подвійного засудження чи покарання, мета й засоби, які використовуються для її досягнення, мають доповнювати одне одного за своєю суттю і бути пов`язані в часі, а можливі наслідки такого правового реагування повинні бути пропорційними та передбачуваними. У цій справі, як встановлено вище, жодний із змістовних критеріїв (взаємодоповнюючі цілі, передбачуваність, відсутність дублювання доказів, пропорційність санкцій) не задоволено. Один лише часовий збіг не може компенсувати відсутність усіх інших елементів, необхідних для визнання проваджень "єдиним цілим".
Загальний висновок щодо застосування критеріїв справи "А та Б проти Норвегії"
Підсумовуючи аналіз за кожним із критеріїв, визначених Великою Палатою ЄСПЛ у справі "А та Б проти Норвегії", суд констатує, що у даній справі відсутні умови, за яких подвійне провадження (адміністративне та кримінальне) може вважатися допустимим.
Провадження in concreto не переслідують взаємодоповнюючих цілей і не стосуються різних аспектів соціально неправомірної поведінки – обидва реагують на одну й ту саму поведінку: керування транспортним засобом всупереч судовій забороні.
Подвійність проваджень не була передбачуваною для ОСОБА_4 в першу чергу на рівні правозастосовної практики (працівники поліції у першу чергу реагували саме за адміністративною процедурою, відсутність координаційного механізму між двома провадженнями), що суперечило законодавчо визначеному механізму розмежування адміністративних та кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 9 КУпАП).
Доказова база кримінального провадження майже повністю дублює адміністративну, орган досудового розслідування не вчинив жодних додаткових слідчих дій, не пов`язаних зі складанням або розглядом відповідних адміністративних матеріалів, після притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, а суддя, яка розглядала адміністративну справу, не була обізнана про кримінальне провадження – що свідчить про повну відсутність координації та самостійного значення кримінального провадження.
Вже накладені адміністративні стягнення значно перевищують максимальну межу аналогічного виду покарання за ч. 1 ст. 382 КК, і жодного механізму його врахування при призначенні кримінального покарання не існує, що створює надмірний тягар для особи.
Хоча провадження формально велися паралельно, це не компенсує відсутність усіх інших елементів, необхідних для визнання проваджень "єдиним цілим".
За таких обставин, адміністративне та кримінальне провадження не утворюють "єдиного цілого" ("coherent whole") у розумінні рішення ЄСПЛ, а становлять заборонену подвійність проваджень.
Щодо спрямованості умислу обвинуваченого та об`єкта посягання in concreto
Суд вважає за необхідне окремо зупинитися на питанні суб`єктивної сторони інкримінованого діяння та його об`єкта в контексті конкретних обставин цього кримінального провадження.
Суд не заперечує саму можливість притягнення осіб до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК України за невиконання судового рішення про позбавлення права керування транспортними засобами. Більше того, суду відома практика притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які систематично порушують таку заборону за декількома рішеннями суду про позбавлення права керування транспортними засобами, зокрема осіб, які діють внаслідок власних переконань щодо необов`язковості судового рішення чи приналежності до маргінальних антидержавних псевдоюридичних рухів, сект чи течій (так звані "живі люди-суверени", представники так званого "руського міру" тощо), які системно заперечують юрисдикцію судів, легітимність держави або інші елементи чи механізми держави, в тому числі обов`язковість судових рішень, або ж осіб, які з якихось інших міркувань, які вони сповідують у приватному житті, демонструють стійку зневагу до судових рішень.
Ознаки кримінального правопорушення за ст. 382 КК України можуть міститися також у діях особи, яка усвідомлює, що через свій майновий стан – відсутність коштів та майна – не в змозі навіть у примусовому порядку сплатити накладені рішенням суду (іноді неодноразові та нерідко багаторазові) штрафи, у зв`язку із чим байдуже ставиться до судового рішення про позбавлення права керування транспортними засобами, посягаючи при цьому вже не стільки на адміністративні правовідносини у сфері забезпечення правил дорожнього руху, скільки на правовідносини у сфері правосуддя, а радше – на обидва види правовідносин одночасно.
І хоча системність не належить до об`єктивних ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, у подібних справах цей елемент радше використовується як ознака суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, а не його об`єктивної сторони – як підтвердження спрямованості умислу особи саме на посягання на кримінально охоронювані правовідносини у сфері правосуддя, тобто на обов`язковість судового рішення як таку, а не на звичайне порушення правил дорожнього руху.
Нічого подібного у цьому кримінальному провадженні суд не встановив. ОСОБА_4 – багатодітний батько п`яти неповнолітніх дітей, який жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності. Окрім подій, що ставляться йому у провину в даному кримінальному провадженні та за які він уже поніс покарання в межах провадження про адміністративне правопорушення, жодного додаткового елемента, який би вирізняв їх з-поміж звичайного адміністративного правопорушення, не встановлено, ні його поведінка, ні усні чи письмові свідчення не вказують на те, що об`єктом його правопорушення є саме правосуддя. Після притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 нових правопорушень не вчиняв.
У справі "Morice v. France" (29369/10), пункт 127, ЄСПЛ зазначив, а у справі "Михайлова проти України" підтвердив своє твердження, що загалом, хоча охорона установ держави, як гарантів інституційного громадського порядку, компетентними органами влади є законною, домінуюче становище зазначених інститутів вимагає, щоб органи влади виявляли стриманість у питанні порушення кримінальних справ. І хоча ОСОБА_4 не є ні юристом ні адвокатом, стверджувана органом обвинувачення спрямованість його дій саме проти правосуддя дозволяє суду зробити висновок про доречність до певної міри застосування згаданого висновку і до обставин цього провадження. Протилежний формальний та занадто широкий підхід неодмінно призведе до питання притягнення до кримінальної відповідальності і за несплату особою судового збору, стягненням якого зазвичай супроводжуються подібні постанови суду у справах про притягнення осіб до відповідальності про вчинення адміністративних правопорушень, випадки чого суду не відомі до цих пір. Більше того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 не сплатив судовий збір у справі № 676/3699/25, у якій його було позбавлено права керування транспортними засобами, однак сплатив судовий збір у судовій справі № 674/260/26 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, яка розглядалася пізніше, що може свідчити про наявність у нього реальної можливості сплатити судовий збір і у більш ранній справі. Незважаючи на ці обставини, прокурор заявив про відсутність кримінальних проваджень стосовно цього факту. Формулювання обвинувального акту, затвердженого прокурором у цьому кримінальному провадженні, також свідчить про те, що невиконання постанови суду у справі № 676/3699/25 в частині несплати судового збору не охоплене предметом даного кримінального провадження, що вказує на непослідовність позиції обвинувачення щодо наявності ознак складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України у будь-якому невиконанні відповідної постанови суду, незважаючи на наявність будь-яких спеціальних правових процедур.

Щодо "автоматичного" притягнення до кримінальної відповідальності та якості закону.
Сторона обвинувачення вважає, що будь-яке порушення судового рішення автоматично призводить до притягнення відповідної особи до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК України, незважаючи на факт притягнення особи за відповідною частиною статті 126 КУпАП і це конкретне кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не є винятком.
Таке тлумачення органом обвинувачення двох конкуруючих норм, порушення однієї з яких "автоматично" призводить до відповідальності і за іншою, піднімає перед судом питання якості закону, тому суд розгляне і цей аргумент послідовно.
Отже, одне і те саме діяння (керування авто після позбавлення судом права керування) гіпотетично може бути: лише адміністративним правопорушенням за ч. 4 або ч. 5 ст. 126 КУпАП (із застосуванням покарання у виді штрафу, позбавлення права керування, оплатного вилучення транспортного засобу); кримінальним злочином за ч. 1 ст. 382 КК України (карається штрафом або позбавленням волі); паралельно або послідовно обома.
Оскільки процедура реєстрації та досудового розслідування кримінального провадження є чітко регламентованою КПК України та не викликає будь-яких сумнівів чи запитань, суд зосередиться на дослідженні питання "автоматичності" виявлення та/або отримання, фіксації і кваліфікації органом, уповноваженим на здійснення реєстрації кримінального провадження інформації, яка стала підставою для такої реєстрації.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були співробітниками екіпажу патрульної поліції, що безпосередньо здійснювали оформлення матеріалів адміністративних правопорушень за ч. 4 та ч. 5 ст. 126 КУпАП, а згодом і повідомили на лінію "102" про виявлені ознаки кримінального правопорушення, розійшлись в оцінці підстав для такого повідомлення. Свідок ОСОБА_6 вказав, що підставою для повідомлення на лінію "102" є відповідні вказівки керівництва у разі наявності факту керування особою, позбавленою водійських прав, свідок ОСОБА_7 дещо інакше трактувала механізм повідомлення на лінію "102", а саме зазначила, що самостійно дійшла висновку про наявність ознак злочину за ч. 1 ст. 382 КК України, що і було підставою для здійснення виклику її колегою – ОСОБА_6 . Складання адміністративних матеріалів за вказаною подією у свідків не викликало запитань та сумнівів.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , тимчасовий виконувач обов`язків командира взводу батальйону патрульної поліції з обслуговування Кам`янець-Подільського району УПП в Хмельницькій області, повідомив суду, що реагування патрульних поліцейських на виявлені ознаки кримінального правопорушення здійснювалось в межах заходів, передбачених наказом МВС України № 357 від 27 квітня 2020 року "Про затвердження Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України".
Як встановлено судом, відповідно до п. 1 розділу I "Загальні положення" Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України (далі - Інструкція), затвердженої вказаним вище наказом, ця Інструкція встановлює порядок реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події (далі - правопорушення або події), а також оперативного інформування в центральному органі управління поліції, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції України (далі - МТО) та їх територіальних (відокремлених) підрозділах, органах поліції охорони як територіальних органах Національної поліції України (далі - територіальні органи ПО) та їх територіальних (відокремлених) підрозділах, головних управліннях Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, областях та м. Києві (далі - ГУНП), їх територіальних (відокремлених) підрозділах (далі - ТВП).
Відповідно до визначення термінів, закріпленого у п. 2 Інструкції, підрозділ "102" - відділ служби "102" управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування, працівники якого за допомогою автоматизованого робочого місця працівника підрозділу "102" системи ІПНП (інформаційно-комунікаційної системи "Інформаційний портал Національної поліції України") в цілодобовому режимі здійснюють екстрені комунікації за телефонним номером екстреної служби 102 та інших технічних засобів електронних комунікацій, обробку та використання отриманої інформації, реєстрацію заяв і повідомлень про правопорушення або події; слідчо-оперативна група (далі - СОГ) - організаційна форма взаємодії слідчих (дізнавачів), працівників оперативних та інших підрозділів поліції з метою виявлення, фіксації, вилучення слідів кримінального правопорушення, речових доказів, установлення свідків та потерпілих, встановлення осіб, які його вчинили, з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до п. 1 розділу II "Основні завдання органів (підрозділів) поліції щодо реагування на правопорушення або події та оперативного інформування чергових служб вищого рівня" Інструкції посадові особи органів (підрозділів) поліції під час реагування на правопорушення або події повинні, серед іншого, зокрема: незалежно від способу та джерела отримання інформації, здійснювати направлення на місце події та/або до заявника нарядів поліції (у разі потреби - поліцейських інших підрозділів поліції); здійснювати обмін інформацією та взаємодію з іншими правоохоронними органами, органами державної влади та місцевого самоврядування, а також підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності. Відповідно до п. 5 цього ж розділу Інструкції попередня кваліфікація кримінального правопорушення працівниками чергової служби здійснюється, виходячи з явних ознак цієї події та відомостей, унесених до системи ІПНП чи Єдиного реєстру досудових розслідувань. Пункт 11 того ж розділу Інструкції передбачає, що одним з обов`язків посадової особи, уповноваженої на здійснення прийому, опрацювання та реєстрації заяв і повідомлень громадян про правопорушення або події, у разі надходження за телефонним номером екстреної служби 102 заяви або повідомлення про правопорушення або подію, серед іншого, є першочергове встановлення під час спілкування із заявником та внесення до системи ІПНП інформації про вид правопорушення або події (визначається з урахуванням можливості настання найбільш тяжких наслідків) та попередньої кваліфікацію (підпункт 5); а також автоматично передавати унесену до системи ІПНП інформацію в електронному вигляді для реагування працівникам поліції, уповноваженим здійснювати організацію реагування на правопорушення або події.
Диспетчер після отримання повідомлення про правопорушення або подію, віднесені до різних категорій, серед іншого, уживає заходів щодо направлення на місце події СОГ; постійно підтримує зв`язок із залученими нарядами поліції (поліцейськими), СОГ, координує та контролює виконання ними поставлених завдань з реагування на правопорушення або подію. Своєчасно доводить до них наявну інформацію про обставини правопорушення або події та осіб, які причетні до їх учинення (пункти 17, 18, 20, 21 розділу III Інструкції).
Диспетчер, отримавши повідомлення визначеної категорії та оцінивши ситуацію, яка склалася, за наявності достатніх підстав уповноважений змінити категорію події, установлену оператором "102" (пункт 22 розділу III Інструкції).
Відповідно до п. 2 розділу IV Інструкції, отримавши телефоном повідомлення про правопорушення або подію (електронне повідомлення від працівника підрозділу "102" про правопорушення або подію через систему ІПНП), оперативний черговий територіального (відокремленого) підрозділу поліції (ТВП) ГУНП зобов`язаний невідкладно зареєструвати заяву чи повідомлення в системі ІПНП та за погодженням з диспетчером направити на місце вчинення правопорушення або події наряд поліції, окремих працівників, а у разі вчинення кримінального правопорушення - СОГ; контролювати виконання завдань нарядами поліції та СОГ, які направлялися диспетчерами на відпрацювання правопорушення або події; при отриманні від наряду поліції, який прибув на місце події, інформації про наявність ознак кримінального правопорушення невідкладно направити на місце події СОГ, доповісти відповідальному по ТВП, начальнику ТВП або особі, яка виконує його обов`язки, та внести відповідну інформацію до системи ІПНП; контролювати виконання визначених завдань із відпрацювання вчиненого правопорушення шляхом підтримання зв`язку із залученими нарядами поліції та СОГ; опрацювати отриману під час чергування інформацію про правопорушення або події та на її основі підготувати добове зведення, яке подати керівництву ТВП та заінтересованим структурним підрозділам.
Проаналізувавши вказані та інші положення Інструкції, суд доходить висновку, що жодне із вказаних положень не зобов`язує уповноважених співробітників поліції кваліфікувати певним визначеним наперед чином подію правопорушення. Більше того, наведений вище порядок взаємодії різних посадових осіб та підрозділів органів Національної поліції передбачає самостійну оцінку ситуації та події різними посадовими особами, яка може змінюватись в результаті отриманих відомостей та вжитих заходів. 
В ході судового розгляду судом не встановлено хто або що спонукає патрульного поліцейського кваліфікувати подію чи правопорушення виключно певним чином та передавати або не передавати матеріали слідчому за подібними фактами для "автоматичної" реєстрації кримінального провадження. Суду однак достеменно відомо, що кількість адміністративних справ за ч. 4 та/або ч. 5 ст. 126 є суттєво більшою за кількість кримінальних проваджень за ч. 1 ст. 382 КК України, що надійшли на розгляд до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області за будь-який попередній звітний період, а отже не є тотожною. Про це ж свідчать і дані судової статистики приміром за 2025 рік (https://court.gov.ua/inshe/sudova_statystyka/zvit_dsau_2025, № 1-к Звіт судів першої інстанції про розгляд матеріалів кримінального провадження, № 1-п Звіт судів першої інстанції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення) які хоча і не містять статистичних даних у розрізі по частинам відповідних статей, все ж дозволяють зробити висновок про неспівставність навіть порядку цифр виходячи з даних щодо кількості справ, які перебували на розгляді всього та у звітному періоді по обох статтях та кількості накладених адміністративних стягнень на осіб у виді позбавлення спеціального права (керування транспортним засобом), які у ст. 126 КУпАП передбачені лише за частинами третьою, п`ятою цієї статті (ч. 4 ст. 126 КУпАП підвідомча органам поліції).
Отже, притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК України не є автоматичним наслідком скоєння особою правопорушення за ч. 4 або ч. 5 ст. 126 КУпАП, а залежить виключно від правозастосовного розсуду відповідних посадових осіб – патрульного поліцейського, різних посадових осіб підрозділів Національної поліції, слідчого, прокурора.
Ситуація, коли вибір між різними режимами відповідальності віддається на дискрецію правозастосовного органу без законодавчих критеріїв, послідовно трактується Європейським судом з прав людини як така, що не відповідатиме якісним вимогам ст. 7 Конвенції та свідчить про неналежну якість закону (Kafkaris v. Cyprus [GC], заява № 21906/04, рішення Великої палати від 12 лютого 2008 р., Camilleri v. Malta, заява № 42931/10, рішення від 22 січня 2013 р.). За таких обставин результат поведінки для особи не може бути передбачуваний, оскільки відсутність законодавчого критерію, яким повинен керуватись правозастосовний орган, створює ілюзію правової визначеності, якої насправді немає.
Однак в українському законодавстві такий критерій є і він закріплений у ч. 2 ст. 9 КУпАП, відповідно до якої адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Зазначена норма встановлює чітку та зрозумілу законодавчу гарантію для особи: у випадку притягнення її до адміністративної відповідальності держава тим самим визнає, що вчинене правопорушення за своїм характером не тягне кримінальної відповідальності. Притягнувши ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч. 4, а потім і за ч. 5 ст. 126 КУпАП, держава в особі відповідних органів реалізувала цю гарантію, визнавши характер правопорушення адміністративним. Подальше порушення питання про притягнення тієї ж особи до кримінальної відповідальності за ті ж самі факти порушує цю гарантію та робить для ОСОБА_4 непередбачуваними правові наслідки його дій – адже на момент притягнення до адміністративної відповідальності він обґрунтовано міг очікувати, що правова реакція держави на його поведінку обмежиться адміністративним стягненням.
А тому питання якості закону перед судом не постає - закон сформульовано з достатньою чіткістю та якістю: лише те правопорушення відноситься до адміністративних, яке не відноситься до кримінальних, що з неодмінністю означає також і протилежне - визнане адміністративним, правопорушення не може бути кваліфіковано як кримінальне (звісно якщо фактичні обставини правопорушень є аналогічними, що вже було встановлено вище судом у цьому вироку). І лише ігнорування органом обвинувачення вказаного критерію розмежування, закріпленого у ч. 2 ст. 9 КУпАП, призводить до питання якості закону, що лише підтверджує висновки суду щодо належної якості закону та водночас хибності позиції органу обвинувачення щодо одночасно подвійної кваліфікації діяння. 
У зв`язку з наведеним суд вчергове підкреслює той факт, що як фактичні обставини, так і доказова база обох проваджень є майже ідентичними. Жодних додаткових суттєвих фактів, обставин, мотивів судом не встановлено у кримінальному провадженні порівняно із провадженнями у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності.

Щодо практики Верховного Суду
Висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2019 року у справі № 612/712/16-к є застосовним до обставин даного кримінального провадження, оскільки усі умови, визначені у цій постанові, наявні: правове реагування з урахуванням позиції обвинувачення є непередбачуваним та непропорційним, встановлені факти нерозривно пов`язані між собою, а оцінка у кримінальному провадженні по суті стосується тих самих фактів, що досліджувались в адміністративних провадженнях, і їх повністю покладено в обґрунтування кримінального обвинувачення.
Слід також зазначити, що після притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 нових правопорушень не вчиняв, що свідчить про досягнення мети адміністративного стягнення – виправлення правопорушника та запобігання вчиненню нових правопорушень.

Висновок суду
Таким чином, суд, здійснивши детальний аналіз за критеріями, визначеними у рішенні Великої Палати ЄСПЛ у справі "А та Б проти Норвегії", врахувавши правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2019 року у справі № 612/712/16-к, а також дослідивши суб`єктивну сторону інкримінованого діяння та спрямованість умислу обвинуваченого, дійшов висновку, що застосування до ОСОБА_4 кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК України на підставі тих самих фактів, за які його вже притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4, ч. 5 ст. 126 КУпАП із накладенням стягнення, яке за суворістю значно перевищує максимальну межу відповідного виду покарання за відповідною нормою Кримінального кодексу, порушує принцип non bis in idem, гарантований статтею 61 Конституції України та статтею 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КК України ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за те саме кримінальне правопорушення більше одного разу. З урахуванням того, що адміністративне провадження щодо ОСОБА_4 є кримінальним у розумінні Конвенції і стосується тих самих фактів, притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК України є несумісним із зазначеними гарантіями, а обвинувальний вирок суперечив би приписам ч. 3 ст. 2 КК України.
На думку суду, застосування до обвинуваченого кримінальної відповідальності на підставі адміністративного правопорушення, за яке на нього вже накладене стягнення, яке за суворістю перевищує максимальну межу відповідного виду кримінального покарання, за відсутності в його діях ознак спрямованості умислу саме на посягання на правосуддя як самостійного об`єкту кримінально-правової охорони, та за відсутності будь-яких додаткових фактів, обставин чи доказів порівняно з адміністративним провадженням, являє собою надмірний тягар для такої особи та порушує принцип non bis in idem, передбачений статтею 61 Конституції України та частиною першою статті 4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 підлягає виправданню з у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.
Цивільний позов у провадженні не заявлено.
Запобіжний захід не обирався.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Питання речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд вважає за можливе обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 8, ч. 5, 6 ст. 9, статтями 368, 370, 373, 374 КПК України, ст. 8, 9 Конституції України, ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 4 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд, –
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та виправдати. 
Речовий доказ - оптичний диск із записаними на ньому відеозаписами "clip-0.mp4", "clip-l.mp4", "clip-2.mp4", "clip-3.mp4", "clip-4.mp4", "Відео з реєстратора.mр4" залишити в матеріалах кримінального провадження.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Дунаєвецький районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Обвинуваченому, прокурору та захиснику вручити повний текст вироку негайно після проголошення його резолютивної частини.

Суддя ОСОБА_9