Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" квітня 2026 р. Справа153/389/26
Провадження2/153/199/26-ц 
Ямпільський районний суд Вінницької області
у складі головуючого судді Дзерина М.М.
за участю секретаря судового засідання Поліш Н.А.
представника позивача Новікової В.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Вінницької області в режимі відеоконференції цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради, про поновлення на роботі,
В С Т А Н О В И В :,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради, про поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовані наступним: він працював на посаді керівника народного ансамблю української пісні «Весела вулиця» Цекинівської філії Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради. Перебуваючи у відпустці, позивач, 15.12.2025 року виїхав за межі території України. Загальновідомим є факт, що з 24.02.2022 року на території України запроваджено військовий стан. Керуючись ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», 29.01.2026 року позивач звернувся із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати за власний рахунок з 30.01.2026 по 28.02.2026 (включно). У зв`язку з перебуванням за межами країни, вищезазначену заяву 29.01.2026 було скеровано через месенджер Viber директору Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради (надалі - ЯМЦКД) ОСОБА_2 . 30.01.2026 року від фахівця кадрового діловодства ОСОБА_3 через месенджер Viber позивачем було отримано Наказ №7 від 30.01.2026 «Про відмову в наданні відпустки».
Враховуючи викладене, 02.02.2026 року позивач звернувся із заявою щодо надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 33 робочих днів з 30.01.2026 на підставі ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з виїздом за межі України. Вищезазначену заяву того ж дня, 02.02.2026 (до початку робочого дня), було скеровано через месенджер Viber фахівцю кадрового діловодства ОСОБА_4 разом із доказами на підтвердження виїзду за межі України.
Відповідно до ч. 4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки". Тобто, якщо працівник, який виїхав за межі території України та подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, то роботодавець у період воєнного стану зобов`язаний надати йому таку відпустку на термін, який не перевищує 90 календарних днів.
Враховуючи викладене, у Позивача були правомірні очікування, що ґрунтувались на виконанні Відповідачем вимог ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та йому було надано відпустку без збереження заробітної плати на підставі повторної заяви від 02.02.2026.
10.02.2026 через месенджер Viber від директора ЯМЦКД Кінзерської Людмили Василівні надійшли Акт від 09.02.2025 «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » та Наказ №7 від 10.02.2026 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
У Позивача були правомірні очікування, що він перебуває у відпустці без збереження заробітної плати з 30.01.2026 у відповідності до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Але, замість з`ясування причини відсутності працівника на роботі Відповідач складає Акт від 09.02.2025 «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » з 31.01.2026 по 09.02.2026 та Наказ №7 від 10.02.2026 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Відповідачем у Акті від 09.02.2025 (скоріш за все 2026) «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » було зазначено: «… ОСОБА_1 …з 31 січня по 09 лютого 2026 року був відсутній на робочому місці без поважної причини. По заяві на додаткову відпустку за власний рахунок від 29.01.2026 року ОСОБА_1 було відмовлено згідно наказу №6 від 30.01.2026…».
Вищезазначений Акт складений на підставі Доповідної записки завідуючої Цекінівською філією ЯМЦКД Роботи О.А. Даний Акт є незаконним та передчасним, оскільки: Позивача, не було ознайомлено з Доповідною запискою, на підставі якого було складений Акт про відсутність на роботі. Позивачу не надали жодної можливості надати пояснення щодо поважності причин відсутності на робочому місці.
Відповідачем не було враховано подану Позивачем заяву про надання відпустки від 02.02.2026 згідно ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» разом із доказами виїзду за межі території України.
Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника. Актом про відсутність на роботі визначено лише загальні відомості про дати, нібито, прогулу Позивача, без конкретизації часу. Додатково звертає увагу, що Акт від 09.02.2025 (скоріш за все 2026) про відсутність на роботі ОСОБА_1 підписано фахівцем з кадрового діловодства В.Бабановою, яка безпосередньо 02.02.2026 через месенджер Viber отримала від позивача заяву про надання відпустки. Окрім того, наказом про надання відпустки №1 від 01.01.2026 Позивачу було надано відпустку в строк до 30.01.2026, 31.01.2026, 01.02.2026 тобто субота та неділя - вихідні дні (неробочі дні) - що виключає факту прогулу з боку позивача. Заява від 02.02.2026 була направлена Позивачем до початку робочого дня 02.02.2026. Враховуючи викладене, оскільки Позивачем було подано заяву про надання відпустки від 02.02.2026 згідно ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яку Відповідач був зобов`язаний задовільнити, Відповідачем незаконно було визначено, що невихід Позивача на роботу з 30.01.2026, може мати наслідком звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул.
Заробітна плата позивача за листопад та грудень 2025 року становить 9123,48 гривень (5381,75грн + 3741,73 грн). Кількість робочих днів у цих місяцях: 43 днів. Відповідно середньоденний заробіток складає 212,17 грн/день. Враховуючи, що попереднім наказом про надання відпустки №1 від 01.01.2026 Позивачу було надано відпустку в строк до 30.01.2026, то відпуску на підставі ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану відповідач за заявою позивача від 02.02.2026 був зобов`язаний надати з 02.02.2026 року (31.01.2026, 01.02.2026 тобто субота та неділя- вихідні дні). Вимушений прогул це період з дати звільнення працівника до дати ухвалення рішення про поновлення його на роботі. Враховуючи, що відповідач видав наказ №7 від 10.02.2026 про звільнення з 10.02.2026, то обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обліковується з 10.02.2026 року по день ухвалення судового рішення.
Незаконним звільненням Позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок порушення трудових прав, втрати Позивачем нормальних життєвих зв`язків і необхідність докласти додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права у суді, оскільки позивачем зазначалося, що він виїхав за межі території України. Пошук захисту від неправомірних дій роботодавця за межами країни є надмірним тягарем для Позивача. Тому Позивач вважає, що розмір компенсації моральної шкоди, який відповідає засадам розумності та справедливості, повинен становити 50 000,00 грн.
З урахуванням вищевикладеного, позивач змушений звернутися до суду за захистом свої прав та просить суд визнати протиправним та скасувати Наказ №7 від 10.02.2026 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника народного ансамблю української пісні «Весела вулиця» Цекинівської філії Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради з 10 лютого 2026 року. Стягнути з Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 10 лютого 2026 по день ухвалення судового рішення. Стягнути з Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.
24 березня 2026 року за вх.№ 2176 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради з якого встановлено, що позовні вимоги відповідач не визнає та вважає їх необґрунтованими. Вказав, що Ямпільська територіальна громада Могилів-Подільського району Вінницької області, де розташоване робоче місце позивача, не відноситься до зони бойових дій та не є окупованою територією. За таких обставин, на їх переконання дія ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не регулює трудові відносини, які виникнули між позивачем та відповідачем. Твердження позивача, про те, що він перебував на лікування за кордоном до цього часу не підтверджено жодним доказом та відповідно до Ямпільського міського центру культури та дозвілля не надсилався. 
Вказав, що відповідно до ч.3 ст.7 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» кожна із сторін трудового договору зобов`язана постійно (у тому числі під час призупинення дії трудового договору) забезпечувати можливість комунікації з нею та невідкладно (у строк не більше 10 календарних днів) інформувати іншу сторону трудового договору про зміну своїх контактних даних, зокрема адреси місцезнаходження (місця проживання), адреси електронної пошти (за наявності), номерів телефону тощо. Виконання цього обов`язку забезпечується: працівником - шляхом надсилання інформації на адресу місцезнаходження роботодавця або адресу електронної пошти роботодавця, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. У разі відсутності у працівника можливості надіслати інформацію засобами поштового зв`язку та/або технічними засобами електронних комунікацій роботодавець може бути повідомлений з використанням засобів телефонного зв`язку шляхом надсилання текстового повідомлення на офіційний номер телефону роботодавця. Однак жодних звернень ОСОБА_1 на офіційний веб-сайт Ямпільської міської ради Вінницької області не надходило. З урахуванням вищевикладеного, просить суд наказ директора ЯМЦКД №7 від 10.02.2026 року «Про звільнення ОСОБА_1 » залишити в силі, а заявлені позовні вимоги без задоволення.
30 березня 2026 року за вх.№2335 від представника позивача надійшла відповідь на відзив наступного змісту: Відповідач зазначає, що дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не регулює трудові відносини, які виникнули між Позивачем та Відповідачем. З даною тезою позивач не погоджується, оскільки відповідно до п.3 Розділу «Перехідні положення» Закону №2136-IX, цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану. Тобто, єдина умова розповсюдження дії Закону №2136-IX це дія воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Загальновідомим фактом є те, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан з 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, Указами Президента України, строк дії воєнного стану неодноразово продовжено. В останнє, Указом Президента України від 12.01.2026 № 40/2026 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 3 лютого 2026 року строком на 90 діб. Враховуючи викладене, на даний час та на момент виникнення спірних правовідносин діяв та продовжує діяти правовий режим воєнного стану, а тому дія Закону № 2136-IX розповсюджується на спірні правовідносини.
Вважають незрозумілим посилання Відповідача на те, що Ямпільська територіальна громада Могилів-Подільського району Вінницької області не відноситься до зони бойових дій та не є окупованою територіє. Як було зазначено у Позовній заяві, Позивач звернувся із заявою щодо надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 33 робочих днів з 30.01.2026 на підставі ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з виїздом за межі України.
Можливість застосування ч.4 ст.12 Закону № 2136-IX та Закону №2136-IX в цілому, жодним чином не пов`язується з правовим статусом території, де перебуває робоче місце Позивача, а залежить лише від правового режиму воєнного стану, який був на час виникнення спірних правовідносин та продовжує діяти. Враховуючи вищевикладене, оскільки Позивачем надано чітке нормативне обґрунтування, з урахуванням норм діючого Законодавства, посилання Відповідача не заслуговує на увагу.
Відповідачем також було зазначено: «Твердження позивача про те, що останній перебував на лікуванні за кордоном до цього часу не підтверджено жодним доказом та відповідно до Ямпільського міського центру культури та дозвілля, не надсилався». Дана теза Відповідача не зрозуміла, оскільки Відповідачем не зазначено, яким чином перебування Позивача на лікуванні чи ні впливає на надання обов`язкової відпустки Позивачу та/або звільнення Позивача з займаної посади. Крім цього, Позивач у своїй Позовній заяві жодним чином не «стверджував», що він перебуває на лікуванні. Яким чином Відповідач прийшов до таких висновків Позивачу не зрозуміло. Враховуючи зазначене, дане твердження Відповідача не має жодного відношення до розгляду даної справи.
Посилання Відповідача на наявність сайту та офіційного номеру телефону є недоречним. По-перше Відповідач, у своїх запереченнях, пропонує проводити комунікацію шляхом текстових повідомлень через міський телефон, що технічно є неможливим. По-друге. Відповідач стверджує, що Позивач повинен був звернутись до нього через офіційний сайт на виконання вимог Закону України «Про звернення громадян». Однак, Заява про надання відпустки не є зверненням громадян у розумінні Закону України «Про звернення громадян», а є документом, що регулюється Кодексом законів про працю (КЗпП) та Законом України «Про відпустки», та в даному випадку Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Підсумовуючи викладене, вважають безпідставним твердження Відповідача, що Позивач, як співробітник Відповідача, повинен був звернутись із заявою про надання відпустки в порядку встановленому Законом України «Про звернення громадян», через сайт Ямпільської міської ради, яка не є роботодавцем Позивача. Окрім того, реєструючи електронний кабінет в системі «Електронний суд» відповідач вказує електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2, що додатково свідчить про безпідставність його твердження щодо листування через сайт Ямпільської міської ради.
Керуючись ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», 29.01.2026 позивач звернувся із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати за власний рахунок з 30.01.2026 по 28.02.2026 (включно). У зв`язку з перебуванням за межами країни, вищезазначену заяву 29.01.2026 р. було скеровано через месенджер Viber директору Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерській Людмилі Василівні. 30.01.2026 від фахівця кадрового діловодства ОСОБА_3 через месенджер Viber позивачем було отримано Наказ від 30.01.2026 «Про відмову в наданні відпустки». Враховуючи викладене, 02.02.2026 позивач звернувся із заявою щодо надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 33 робочих днів з 30.01.2026 на підставі ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з виїздом за межі України.
Вищезазначену заяву того ж дня (до початку робочого дня в Україні, час на повідомленні - місцевий - Ірландія), 02.02.2026, було скеровано через месенджер Viber фахівцю кадрового діловодства ОСОБА_4 . Тобто, заява про надання відпустки від 02.02.2026 було скеровано через месенджер Viber фахівцю кадрового діловодства ОСОБА_4 , від якої було отримано Наказ від 30.01.2026 «Про відмову в наданні відпустки» на попередню заяву. Враховуючи викладене, використаний Позивачем спосіб повідомлення Відповідача про необхідність надання відпустки, шляхом надсилання через месенджер Viber фахівцю кадрового діловодства ОСОБА_4 , яка до цього надсилала кадрові документи через цей самий месенджер, є належним повідомленням, оскільки спосіб повідомлення досяг своєї мети, а формальні заперечення щодо неналежності електронного листування не спростовують обґрунтувань Позивача. У зв`язку із чим, просить суд позовні вимоги Позивача задовольнити у повному обсязі.
09 березня 2026 року відповідно до ухвали судді відкрито спрощене позовне провадження та призначено перше судове засідання. 
17 березня 2026 року ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області було задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Новікової Вікторії Русланівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Новікова В.Р. діючи на підставі ордеру серії АН 31930115 в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просила суд позовні вимоги задоволити.
Представник відповідача Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерська Л.В. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч.1 ст.9 Конституції України).
Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із досліджених судом письмових доказів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований з 09.09.1996 року по АДРЕСА_1 (копія витягу з реєстру територіальної громади №2026/003665142 від 08.03.2026 р.).
З копії закордонного паспорту серії НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_1 15 грудня 2025 року виїхав за межі України до Ірландії, тобто з 15 грудня 2025 року позивач перебував за кордоном (а.с.9).
З копії наказу «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 » №1 від 01 січня 2026 року встановлено, що ОСОБА_1 , керівнику народного аматорського ансамблю української пісні «Весела вулиця» Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради було надано відпустку без збереження заробітної плати терміном 30 календарних дні з 01.01.2026 року по 30.01.2026 р. 
З копії заяви від 29 січня 2026 року встановлено, що ОСОБА_1 звертався до директора Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерської Л.В. із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати за власний рахунок у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, на підставі ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІК. Відпустку просить надати з 30 січня 2026 року на період дії воєнного стану по 28 лютого 2026 року (включно).
Дану заяву було скеровано позивачем через додаток месенджера «WhatsApp» на мобільний номер телефону НОМЕР_2 директора Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерської Л.В.
З копії наказу «Про відмову в наданні відпустки ОСОБА_1 » №6 від 30 січня 2026 року встановлено, що  ОСОБА_1 , керівнику народного аматорського ансамблю української пісні «Весела вулиця» Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради було відмовлено у наданні відпустки за його заявою від 29 січня 2026 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати на період з 30.01.2026 року по 28.02.2026 року» .
З копії заяви від 02 лютого 2026 року встановлено, що ОСОБА_1 повторно звертався на ім`я директора Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерської Л.В. із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 33 робочих днів, з 30 січня 2026 року в зв`язку із виїздом за межі України на підставі ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 
З копії скріншоту із додатку месенджеру «Viber» встановлено, що заяву від 02 лютого 2026 року «Про надання відпустки» було направлено абоненту, який підписаний на телефоні позивача ОСОБА_5 . 
Доказів того, що дану заяву було скеровано позивачем через додаток «WhatsApp» на мобільний номер телефону директора Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерської Л.В. не надано.
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №117300048260 встановлено, що директором Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради являється ОСОБА_2 , інформація для здійснення зв`язку зазначено телефон НОМЕР_2 .
З копії скріншоту із додатку месенджеру «WhatsApp» встановлено, що директором Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерською Л.В. напередодні 10 лютого 2026 року відбулося спілкування по телефону із ОСОБА_1 аудіодзвінок тривалістю 3 хв. та 10 лютого 2026 року о 05 год. 12 хв. позивачу надійшов Акт «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » від 09.05.2025 року та 10 лютого 2026 року о 13 год. 55 хв. Наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » №7 від 10.02.2026 року.
З копії Акта «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » від 09.02.2025 року встановлено, що на підставі доповідної записки завідуючої Цекинівської філії Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Работи О.А. було складено акт про те, що ОСОБА_1 керівник народного аматорського ансамблю української пісні «Весела вулиця» Цекинівської філії ЯМЦКД з 31 січня по 09 лютого 2026 року був відсутній на робочому місці без поважної причини. По заяві на додаткову відпустку за власний рахунок від 29.01.2026 року ОСОБА_1 було відмовлено, згідно наказу №6 від 30.01.2026 року, який був направлений ОСОБА_1 через месенджер «Viber». Даний акт підписаний директором ЯМЦКД Кінзерською Л. та фахівцем з кадрового діловодстава ОСОБА_6 (а.с.19).
З копії наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 10 лютого 2026 року №7 встановлено, що ОСОБА_1 керівника народного аматорського ансамблю української пісні «Весела вулиця» Цекинівської філії ЯМЦКД було звільнено із займаної посади за прогули, згідно п.4 ст.40 КЗпП України з 10 лютого 2026 року (а.с.20).
З копії довідки за Формою ОК 7 встановлено, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за листопад та грудень 2025 року становить 9123,48 гривень (5381,75грн + 3741,73 грн) (а.с.22).
Таким чином встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо законності звільнення позивача на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд враховує наступне.
За положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Щодо застосування Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»: 
Відповідно до п.3 Розділу «Перехідні положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Згідно ч.1 ст.1 Закону № 2136-IX, цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні було введено воєнний стан з 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, Указами Президента України, строк дії воєнного стану неодноразово продовжено. В останнє, Указом Президента України від 27 квітня 2026 року з 05 години 30 хвилин 4 травня 2026 року на 90 діб.
Тобто, єдина умова розповсюдження дії Закону №2136-IX на трудові відносини - це дія воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У зв`язку із чим, суд відхиляє доводи відповідача про те, що вищевказаний Закон №2136-IX не поширюється на спірні правовідносини, оскільки Ямпільська територіальна громада Могилів-Подільського району Вінницької області не відноситься до зони бойових дій та не є окупованою територіє,
З урахуванням вищевикладеного, на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, діяв та продовжує діяти правовий режим воєнного стану, а тому дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» розповсюджується на спірні правовідносини.
Положення Закону № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Відповідно до ч.3 ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки", без зарахування часу перебування у такій відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".
Відповідно до ч.4 ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".
Щодо заяви позивача про надання відпустки від 30.01.2026 року :
Судом у ході розгляду справи встановлено, що 29 січня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до директора Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерської Л.В. із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати за власний рахунок у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні на підставі частини третьої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ. Разом з тим, у заяві від 29.01.2026 року позивач не зазначив про свій виїзд за межі території України та не надав жодних доказів, які б підтверджували факт його перебування за межами території України.
Саме по собі посилання позивача на введення воєнного стану в Україні не покладає на роботодавця обов`язку надавати відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві (але не більше 90 календарних днів). Відповідно до частини третьої статті 12 Закону № 2136-ІХ роботодавець має право, а не обов`язок надавати таку відпустку.
Водночас обов`язок роботодавця надати працівнику відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві (але не більше 90 календарних днів), виникає лише за умови перебування працівника за межами території України або набуття ним статусу внутрішньо переміщеної особи (частина четверта статті 12 Закону № 2136-ІХ).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що директор Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерська Л.В. правомірно відмовила ОСОБА_1 у наданні відпустки за заявою від 29 січня 2026 року у зв`язку з відсутністю передбачених законом підстав, про що було видано наказ №6 від 30.01.2026 року, який доведено до відома позивача.
Щодо заяви позивача про надання відпустки від 02.02.2026 року :
Судом встановлено, що 02 лютого 2026 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою на ім`я директора Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради Кінзерської Л.В. про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 33 робочі дні, починаючи з 30 січня 2026 року (раніше на 2 дні ніж подана заява на відпустку), у зв`язку з виїздом за межі України на підставі частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Разом з тим, з наданої копії скріншоту листування у месенджері «Viber» вбачається, що вказану заяву було направлено абоненту, який у телефоні позивача підписаний як «Бабанова», що саме по собі не підтверджує її направлення роботодавцю.
Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» кожна зі сторін трудового договору зобов`язана забезпечувати можливість комунікації та невідкладно (у строк не більше 10 календарних днів) інформувати іншу сторону про зміну своїх контактних даних. При цьому працівник виконує цей обов`язок шляхом надсилання інформації на адресу місцезнаходження роботодавця або на його офіційну адресу електронної пошти, зазначені в Єдиному державному реєстрі, а у разі відсутності такої можливості - засобами телефонного зв`язку, зокрема шляхом направлення текстового повідомлення на офіційний номер телефону роботодавця.
Згідно відомостей, які містяться у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №117300048260 директором Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради є ОСОБА_2 , а офіційним номером телефону для зв`язку зазначено НОМЕР_2 .
Однак позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що заява про надання відпустки від 02.02.2026 року була направлена роботодавцю - директору ОСОБА_2 - на її офіційні контактні дані, визначені у встановленому законом порядку, зокрема на вказаний номер телефону, на який раніше надсилалась позивачем заява від 29.01.2026 року.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач не довів факту належного звернення до роботодавця із заявою від 02.02.2026 року у порядку, передбаченому частиною третьою статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
У зв`язку з цим доводи позивача про безпідставне ненадання йому відпустки відповідно до частини четвертої статті 12 зазначеного Закону є необґрунтованими та підлягають відхиленню.
Щодо доводів відповідача про те, що позивачем не доведено факт перебування його на лікуванні за кордоном, суд зазначає, що ОСОБА_1 у своїй Позовній заяві жодним чином не стверджував, що він перебуває на лікуванні. Враховуючи зазначене, дане твердження Відповідача, суд відхиляє та не приймає до уваги.
Щодо звільнення позивача :
Згідно з ч.1 ст.3 та ст.4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У статті 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).
Відповідно до статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.
Частинами першою та другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 643/1959/22, від 20 грудня 2023 року в справі № 757/45015/20-ц та інших.
Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається в довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.
Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.
Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана. Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1)зателефонувати працівнику або членам його родини; 2)написати працівнику в доступні месенджери; 3)надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.
Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Вищезазначене підтверджується висновками Верховного суду, зокрема, постановою Верховного суду від 15.10.2024 у справі №537/1348/22.
Тобто, для звільнення працівника за прогул необхідне належне документування відсутності працівника понад три години без поважних причин, з обов`язковим складанням акту в день відсутності та з`ясуванням причин такої неявки. При цьому ключовим фактором є не лише сам факт відсутності, а й з`ясування поважності причини такої відсутності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17).
Позивач щодо неправомірності винесення Акту «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » від 09.02.2026 року вказує, що у нього були правомірні очікування про те, що він перебуває у відпустці без збереження заробітної плати з 30.01.2026 року у відповідності до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Але, замість з`ясування причини відсутності працівника на роботі Відповідач складає Акт від 09.02.2025 «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » з 31.01.2026 по 09.02.2026 та Наказ №7 від 10.02.2026 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Акт «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » датовано 09.02.2025 року. Водночас суд вважає, що зазначення 2025 року замість 2026 року є очевидною технічною опискою, оскільки зі змісту самого акта вбачається, що викладені в ньому обставини стосуються подій, які мали місце у 2026 році.
Щодо доводів позивача про те, що його не ознайомлено з Доповідною запискою, на підставі якої було складений Акт про відсутність на роботі, суд зазначає наступне: Доповідна записка - це внутрішній службовий документ, який використовується для інформування керівництва і фіксації певних обставин (наприклад, відсутності працівника, порушення трудової дисципліни тощо). Прямого обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника під підпис із доповідною запискою (яка є лише інформаційним документом) чинне законодавство України (КЗпП) не містить.
Щодо не надання Позивачем пояснення з приводу поважності причин відсутності на робочому місці, суд зазначає наступне:
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №62801цс15 зазначено, що «невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмового пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами».
Тобто, сам по собі факт неотримання пояснень від працівника хоч і є порушенням законодавства, втім, не є самостійною підставою для поновлення на посаді.
Щодо не врахування Відповідачем заяви позивача про надання відпустки від 02.02.2026, згідно ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» разом із доказами виїзду за межі території України - суд зазначає: 
Позивач не довів факту належного звернення до роботодавця із заявою від 02.02.2026 року у порядку, передбаченому ч.3 ст.7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». У зв`язку з цим, доводи позивача про безпідставне ненадання йому відпустки відповідно до ч.4 ст.12 зазначеного Закону є необґрунтованими та підлягають відхиленню.
Щодо доводів позивача про те, що в Акті про відсутність на роботі зазначено, зокрема, 31.01.2026 року та 01.02.2026 року, які припадають на вихідні дні (суботу та неділю), що, на його думку, виключає факт прогулу, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивач з 15 грудня 2025 року перебуває за межами України. У період з 01 січня 2026 року по 30 січня 2026 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати, після чого у наданні подальшої відпустки наказом №6 від 30 січня 2026 року йому було відмовлено.
При цьому позивач не заперечує факту своєї відсутності на роботі після 30 січня 2026 року, обґрунтовуючи її наявністю, на його думку, поважних причин - очікуванням надання відпустки з 30.01.2026 року за його заявою від 02 лютого 2026 року. Таким чином, сам позивач не заперечує факт своєї відсутності на роботі у період вказаний в Акті.
Суд звертає увагу, що включення до акту періоду вихідних днів саме по собі не спростовує факту відсутності працівника на роботі у робочі дні. Для вирішення питання про наявність прогулу, правове значення має відсутність працівника саме у робочі дні без поважних причин. Отже, зазначення в акті періоду з 31.01.2026 року по 09.02.2026 року, який охоплює також вихідні дні, не впливає на встановлення факту відсутності позивача на роботі у робочі дні без поважних причин. 
У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку, що вказані доводи позивача є безпідставними та не спростовують правомірності висновків відповідача щодо наявності прогулу.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обґрунтовуючи поважність причин своєї відсутності, позивач посилався на наявність у нього правомірних очікувань щодо надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
З аналізу наданих сторонами доказів та встановлених судом обставин вбачається, що ОСОБА_1 не заперечував факту своєї відсутності на роботі у період з 31 січня 2026 року по 09 лютого 2026 року. Позивач зазначив, що у вказаний період перебував за межами України та повідомляв про це роботодавця шляхом подання заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати від 29 січня 2026 року та 02 лютого 2026 року. Однак у заяві від 29.01.2026 р., яка була направлена роботодавцю позивач не зазначив про свій виїзд за межі території України та не надав жодних доказів, які б підтверджували факт його перебування за кордоном. Саме по собі посилання позивача на введення воєнного стану в Україні не покладає на роботодавця обов`язку надавати відпустку без збереження заробітної плати. У задоволенні заяви від 29 січня 2026 року було відмовлено наказом роботодавця.
Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» працівнику, який виїхав за межі України, за його заявою надається відпустка без збереження заробітної плати на визначений у заяві строк. Водночас реалізація такого права пов`язується із належним зверненням працівника до роботодавця із відповідною заявою. Сам по собі факт перебування працівника за кордоном не породжує автоматичного виникнення відпустки та не звільняє його від обов`язку належним чином ініціювати її надання. Оскільки позивач не довів факту подання заяви від 02 лютого 2026 року саме роботодавцю у встановленому порядку, підстави вважати, що у відповідача виник обов`язок надати йому відпустку, відсутні, а відтак і посилання позивача на правомірні очікування є безпідставними.
Судом встановлено, що у період з 01 січня 2026 року по 30 січня 2026 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати на підставі наказу №1 від 01.01.2026 року. Після закінчення зазначеної відпустки та отримання відмови у її продовженні позивач, перебуваючи за межами України, до виконання трудових обов`язків в період з 31 січня 2026 року по 09 лютого 2026 року не приступив та на роботу не з`являвся.
У практиці Верховного Суду, зокрема у постанові №552/7015/22 від 27.11.2024 р. сформовано правову позицію, відповідно до якої перебування працівника за межами України без погодженої з роботодавцем відпустки та невихід на роботу після відмови у її наданні свідчить про відсутність працівника без поважних причин і може кваліфікуватися як прогул у розумінні пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин своєї відсутності на роботі у період з 31 січня 2026 року по 09 лютого 2026 року, у зв`язку з чим така відсутність обґрунтовано була кваліфікована роботодавцем як прогул.
За таких обставин суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є правомірним, а підстави для визнання незаконним та скасування наказу №7 від 10 лютого 2026 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення його на роботі відсутні.
Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди є похідними від вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні цих вимог також слід відмовити.
Згідно ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати слід покласти на позивача.
Разом з цим, позивач ОСОБА_1 , згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 являється інвалідом ІІ групи.
Відповідно до п. 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп.
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням викладеного, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору і в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, суд вважає, що судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 263, 264, 265, 315 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Ямпільського міського центру культури та дозвілля Ямпільської міської ради, про поновлення на роботі - відмовити.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач : Ямпільський міський центр культури та дозвілля Ямпільської міської ради, місцезнаходження Вінницька область, м. Ямпіль, вул. Свободи, 134, код ЄДРПОУ 05463443.
Повний текст судового рішення складено 08 травня 2026 року.
Суддя: Дзерин М.М.