Справа № 369/3285/23
Провадження № 2/369/643/26
РІШЕННЯ
Іменем України

22.06.2026 рокуКиєво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді- Пінкевич Н.С.
при секретарі судових засідань Худинець Д.С.
за участю:
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за невиконання грошового зобов`язання, 

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 задоволено позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 219 091,17 грн.
На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 видано дублікат виконавчого листа від 12.03.2021, виданого згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.05.2020 по справі № 369/2583/18.
15.09.2021 державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66760265.
04 жовтня 2022 року у межах виконавчого провадження на рахунок позивача перераховано грошові кошти у сумі 6 238,57 грн, однак рішення суду у повному обсязі відповідачем не виконано. Станом на дату звернення до суду залишок заборгованості становив 212 852,60 грн.
Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_3 інфляційні втрати від простроченої суми боргу з березня 2020 по січень 2023 в розмірі 101 222,31 грн., 3 % річних від простроченої суми боргу з березня 2020 по січень 2023 в розмірі 18 652,26 грн та судовий збір у розмірі 1 198,75 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.03.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання.
Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н. О. щодо повторного автоматичного розподілу справи №512 від 31.10.2023 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 01.11.2023 року, який проведений, у зв`язку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М. в провадження судді Пінкевич Н.С. надійшла вищевказана цивільна справа.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2023 справу прийнято до провадження судді Пінкевич Н.С., призначено розгляд справи.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.03.2024 року зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням по справі №369/2583/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.02.2025 відновлено провадження у справі.
У судовому засідання 19 листопада 2025 року заяву про збільшення позовних вимог залишено без розгляду.
Представник відповідача подав письмові пояснення та просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги.
У судовому засідання представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ст. 82 ЦПК України).
При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 задоволено позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 219 091,17 грн., що складається з суми основного боргу - 168 246 (сто шістдесят вісім тисяч двісті сорок шість) грн. 64 коп., відсотки за користування грошима - 38 903(тридцять вісім тисяч девятсот три) грн. 18 коп., 3% річних 5642 (пять тисяч шістсот сорок дві) грн. 13 коп.
На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.06.2018 видано дублікат виконавчого листа від 12.03.2021, виданого згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.05.2020 по справі № 369/2583/18.
15.09.2021 державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66760265.
04 жовтня 2022 року у межах виконавчого провадження на рахунок позивача перераховано грошові кошти у сумі 6 238,57 грн, однак рішення суду відповідачем у повному обсязі не виконано. Станом на дату звернення до суду залишок заборгованості становив 212 852,60 грн.
Вищевказані обставини, складові заборгованості та її розмір встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та три проценти річних за весь час прострочення.
За змістом статей 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики у строки та порядку, визначені договором, а у разі прострочення виконання такого обов`язку — несе відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України.
У статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї норми поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації за користування утримуваними боржником коштами.
Зазначена правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
Судом установлено, що позивач здійснив нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 01 березня 2020 року по 31 січня 2023 року.
Разом із тим відповідно до частини першої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.
Касаційний суд неодноразово висловлювався щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до правовідносин, що виникають із договорів позики, зокрема у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22.
Тлумачення зазначеної норми свідчить про встановлення спеціальних правових наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань за договорами позики під час дії воєнного стану, які полягають у звільненні позичальника від відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України.
Загальновідомим є факт, що Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який станом на день розгляду справи триває.
Отже, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних можуть бути задоволені лише за період з 01 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року.
Перевіривши поданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про його часткову неправильність у частині періоду нарахування.
Здійснивши власний розрахунок, суд встановив, що підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 40 444,39 грн. та три проценти річних у розмірі 12 669,06 грн.
З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, надходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.
Тому до стягнення з відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору відповідно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 531,14 грн.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 40 444,39 грн. (сорок тисяч чотириста сорок чотири гривні 39 коп.) та 3 %річних у розмірі 12 669,06 грн. (дванадцять тисяч шістсот шістдесят дев`ять гривень 06 коп.) 
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 531,14 грн.(п`ятсот тридцять одна гривна 14 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Інформація про позивача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_1 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст виготовлений 22 червня 2026 року.

Суддя        Наталія ПІНКЕВИЧ