Справа № 175/12434/24
Провадження № 2/175/2031/24

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2026 року Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі: 
головуючої судді Озерянської Ж.М.
з участю секретаря Рожкової Д.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у с-щі Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» про припинення спільної часткової власності та визнання права власності, -
В С Т А Н О В И В:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності та визнання права власності, в якому просив припинити правовий режим спільної часткової власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом поділу спільного майна наступним чином. Виділити йому цілісне ізольоване майно за адресою: АДРЕСА_1 , домоволодіння - житловий будинок садибного типу Літера А-1, загальна площа 52,4 кв.м., житлова площа 39,8 кв.м., 1 - коридор площею 6,6 кв.м., 2 - житлова кімната площею 13,9 кв.м., 3 – кухня площею 6 кв.м., 4 - житлова кімната площею 25,9 кв.м. Гараж Літера В площею 16,7 кв.м.; ОСОБА_3 площею площа 23 кв.м.; Вбиральня Літера Д площею 1,5 кв.м.; Літня кухня Літера Е площею 40 кв.м.; ОСОБА_4 пг площею 9 кв.м.; Душ Літера Ж площею 1,5 кв.м.; Огорожа Літера №6, ОСОБА_5 яма Літера з/я. Виділити ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 цілісне ізольоване майно за адресою: АДРЕСА_1 , домоволодіння - житловий будинок садибного типу Літера Б-1, загальна площа 321,6 кв.м., житлова площа 165,7 кв.м. Підвал Літера п/д площею 165,8 кв.м.; Мансардний поверх Літера МП площею 53,3 кв.м.; Ганок Літера б площею 8,7 кв.м.; Колодязь Літера к1;      АДРЕСА_2 ; Замощення Літера І. Визнати за ним право приватної власності на домоволодіння в цілому, а саме житловий будинок садибного типу Літера А-1, загальна площа 52,4 кв.м., житлова площа 39,8 кв.м., 1 - коридор площею 6,6 кв.м., 2 - житлова кімната площею 13,9 кв.м., 3 – кухня площею 6 кв.м., 4 - житлова кімната площею 25,9 кв.м. Гараж Літера В площею 16,7 кв.м.; ОСОБА_3 площею площа 23 кв.м.; Вбиральня Літера Д площею 1,5 кв.м.; Літня кухня Літера Е площею 40 кв.м.; ОСОБА_4 пг площею 9 кв.м.; Душ Літера Ж площею 1,5 кв.м.; Огорожа Літера №6, Зливна яма Літера з/я - за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував щодо їх задоволення.
Представник третьої особи в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з мотивів необґрунтованості.
Вислухавши сторони,повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/10 частки домоволодіння у праві власності на спільне майно, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку садибного типу Літера А-1, загальна площа 52,4 кв.м., житлова площа 39,8 кв.м., 1-1 коридор площею 6,6 кв.м., 1-2 кімната площею 13,9 кв.м., 1-3 – кухня площею 6 кв.м., 1-4 - житлова кімната площею 25,9 кв.м. Гараж «Б», Сарай «Г», Вбиральня «Д», Літня кухня «Е», Літній Душ «Ж», Зливна яма «з.я.», частина огорожі АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу ВКР №340720 від 31 липня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. (номер у реєстрі нотаріальних дій: 2749), Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за № 6317774 від 01 серпня 2008 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 жовтня 2008 року за №20583066 виданим Дніпропетровським районним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації». (а.с. 11-13)
Також, позивач є власником земельної ділянки, площею 0,0707 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), право власності на яку підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки ВКР №340721 від 31 липня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. 31 липня 2008 року (номер у реєстрі нотаріальних дій: 2752), та Державним Актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 062045, виданого 05 березня 2010 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за №011012000685; місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки: 1221455400:02:007:0310.(а.с. 14-15)
Відповідач ОСОБА_2 є власником 9/10 частки домоволодіння у праві власності на спільне майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку садибного типу літер. «Б», загальна площа 321,6 кв.м., житлова площа 165,7 кв.м., І-поверх: 1-1 коридор 7,2 кв.м., 1-2 кімната 18,7 кв.м., 1-3 кімната 21,8 кв.м., 1-4 кімната 52,8 кв.м., 1-5 передпокій 19,5 кв.м., 1-6 санвузол 12,1 кв.м., МС - 1-1 мансарда 53,3 кв.м., ПД - підвал: 1-7 коридор 17,2 кв.м., 1-8 котельна 5,2 кв.м., 1-9 коридор 6,4 кв.м., 1-10 кімната 11,6 кв.м., 1-11 їдальня 34,4 кв.м., 1-12 гардеробна 15,1 кв.м., 1-13 тренажерна 26,4 кв.м., 1-14 санвузол 5,3 кв.м., 1-15 кухня 12,3 кв.м., 1-ІІ коридор 2,3 кв.м.,к1 - колодязь, з/я1 - зливна яма, з/я2- зливна яма , І - замощення, № 2-5 - огорожа, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - (Інформаційна довідка нотаріуса № 389183063 від 01 серпня 2024 року, Технічний паспорт на садибний житловий будинок виготовлений станом на 20 червня 2008 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»). (а.с. 37)
Також відповідач є власником земельної ділянки площею 0,150 га,що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки: 1221455400:02:007:0120. Право власності підтверджується Державним Актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 912399, виданим 12 січня 2008 року на підставі рішення 16 сесії 5 скликання Кіровської селищної ради №244 від 31 жовтня 2007 року зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010812000178.(а.с. 26)
Виконавчим комітетом Кіровської селищної ради згідно Рішення №5 від 21 січня 2009 року на підставі листа головного архітектора КП «Архітектурне бюро» від 29 грудня 2008 року №2574/03 для впорядкування нумерації житлового будинку в домоволодінні гр. ОСОБА_1 було присвоєно нову поштову адресу, а саме: АДРЕСА_1 .
Згідно Наказу №69 від 09 липня 2024 року «Про зміну/коригування адреси для упорядкування нумерації об`єктів нерухомого майна» було присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна ОСОБА_1 (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: 1221455400:02:007:0310, наступну адресу: АДРЕСА_4 , та зареєстровано в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва ЄДЕССБ – 09 липня 2024 року за № АК01:8306-7306-7573-3870, що підтверджується Витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 09 липня 2024 року. (а.с. 29-31)
Зі змісту Актом відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 20 листопада 2008 року встановлено наступне: Зовнішні межі відновлені та узгоджені, заперечень з боку представників суміжних землекорстувачів та землевласників при відновленні зовнішніх земельної ділянки не заявлено. Розміри і місцезнаходження земельної ділянки зазначено на плані меж. Складено кадастровий план земельної ділянки в масштабі 1:500 з вказанням довжини ліній та площі землеволодіння. (а.с. 32-36)
Як вказує позивач, відповідач ОСОБА_2 порушив його цивільні права та законні інтереси, оскільки без нотаріально оформленої згоди позивача передав майно, яке перебувало у спільній власності в іпотеку (підпункт 5.22 пункту 5 глави 2 розділу II в редакції Наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р. - «5.22. Майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Згода на передачу майна в іпотеку має бути нотаріально оформленою.» та (Підпункт 5.24 пункту 5 глави 2 розділу II із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції № 235/5 від 27.01.2016)- «5.24. Передача в заставу/іпотеку цілого об`єкта, право у спільній власності на який належить кільком особам, які, проте, не всі вказані у документі, що посвідчує право власності, здійснюється за наявності письмової згоди всіх інших учасників спільної власності. Справжність підпису на заяві, якою надається згода на передачу майна в іпотеку, засвідчується нотаріально.»
Вказані вище обставини підтверджуються Інформаційною довідкою приватного нотаріуса Римською Анастасією Вікторівною за № 389183063 від 01 серпня 2024 року.
В результаті чого ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав на нерухоме спільне майно шляхом виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України зазначається, що власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18.02.2015 у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Тобто, вказані дві підстави пред`явлення позову для захисту (визнання) прав власності є самостійними та такими, що можуть не залежати одна від одної, про щ свідчить їх виокремлення у ст. 392 ЦК України і про що наголошується у зазначеному рішенні Верховного Суду.
Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом, свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів зокрема є визнання права.
Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.
Як вказує позивач у нього виникла необхідність оформити банківський кредит під заставу належного йому домоволодіння, однак відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Тому позивач як співвласник домоволодіння, має намір виділити свою частку у спільній частковій власності в натурі, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Домоволодіння ОСОБА_1 (житловий будинок садибного типу літер. «А», з господарськими будівлями і спорудами) та домоволодіння ОСОБА_2 (житловий будинок садибного типу літер. «Б», з господарськими будівлями і спорудами) розташовані на власних земельних ділянках, між якими встановлена огорожа з бетону, яка їх розділяє, проведені окремі комунікації, у кожного є свій вихід та придатні для окремого проживання, тобто є окремими самостійними об`єктами нерухомого майна.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не є членами однієї сім`ї, спільно не проживають, не ведуть спільне господарство, приміщень, якими вони користуються спільно - не має.
Якщо співвласники не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, один з них не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг - можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном (п.3 ч.1 ст.365 ЦК України), адже такі обставини практично завжди призводять до виникнення конфліктних ситуацій серед співвласників, що в свою чергу може призводити до звернення співвласників до правоохоронних органів.
12 червня 2024 року сторони звернулись із Заявою на проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна до експерта з технічної інвентаризації - ФОП ОСОБА_6 та підготовки висновку про можливість поділу спільного майна на два окремі об`єкта нерухомості.
У результаті проведення технічної інвентаризації співвласники отримали Висновок про можливість поділу № 1406-24/1 від 14 червня 2024 року на 2 (два) самостійних окремих об`єкта нерухомості та Технічні паспорти на виділені в натурі окремі об`єкти нерухомого майна.
У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
У пунктах 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту статті 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частина третя статті 364 ЦК України).
Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.
Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється самостійні об`єкти майна.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2023 у справі № 583/2924/20 зазначено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
У постанові Верховного Суду України від 10.05.2023 у справі № 404/7307/14 зазначено, що учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.
Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними.
При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються.
При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна.
Зазначене викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року по справі №501/2148/17.
Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18)
Зокрема зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач просить виділити йому цілісне ізольоване майно за адресою: АДРЕСА_1 , домоволодіння - житловий будинок садибного типу Літера А-1, загальна площа 52,4 кв.м., житлова площа 39,8 кв.м. та виділити ОСОБА_2 цілісне ізольоване майно за адресою: АДРЕСА_1 , домоволодіння - житловий будинок садибного типу Літера Б-1, загальна площа 321,6 кв.м., житлова площа 165,7 кв.м.
Разом із тим, у разі, якщо майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам має місце лише поділ спільного майна, що зумовлює припинення правовідносин спільної часткової власності.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» про припинення спільної часткової власності та визнання права власності, слід відмовити. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 328, 356, 365, 367, 392 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 130, 141, 263-266 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» про припинення спільної часткової власності та визнання права власності – відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя         Озерянська Ж.М.