Справа № 136/674/26
провадження № 2/136/352/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області
у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,
за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у загальному позовному провадженні, цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1  до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно по спадкуванню за законом, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) через свого представника адвоката Ладана О.А. звернулася до суду з позовом до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (далі відповідач) в якому просила:
- Постановити рішення, яким встановити юридичний факт фактичного прийняття, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщини після смерті її матері, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 
- Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на по спадкуванню за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4052 га, що розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, кад.№0522284800:03:000:0176, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач обґрунтовує свій позов тим, що мати заявниці, ОСОБА_2 , до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала в с. Попівка Липовецького (нині Вінницького) району Вінницької області. За життя заповіту не склала. Після її смерті залишилось спадкове майно - право на земельну частку (пай) площею 3,66 умовних кадастрових гектарів на території Липовецької міської ради Вінницької області, що належало їй на підставі сертифіката серії НОМЕР_3, виданого Липовецькою РДА 28.02.1997 року. Надалі Липовецькою РДА було виготовлено технічну документацію на земельну ділянку площею 3,4052 га та присвоєно кадастровий номер 0522284800:03:000:0176, однак державний акт на право власності спадкодавцю не видавався. На день смерті матері позивачка - ОСОБА_1 - проживала разом із нею, доглядала її, а після смерті продовжувала проживати у будинку без реєстрації, проводила поминальні обіди, ремонт будинку та обробляла земельну ділянку, тобто фактично вступила у володіння спадковим майном. Вона є єдиною дочкою спадкодавця та відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (редакція 1963 року) фактично прийняла спадщину, що підтверджується довідкою Липовецької міської ради. Інших спадкоємців першої черги немає. Для оформлення спадщини позивачка звернулась до Липовецької державної нотаріальної контори, однак листом від 28.11.2025 року №01-16/329 їй було відмовлено через пропуск строку подання заяви про прийняття спадщини. Також зазначено, що державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі сертифіката не видавався. Відповідно до відповіді ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 24.04.2025 року, на ОСОБА_2 був виготовлений сертифікат на право на земельну частку (пай) №316 від 05.03.1997 року у розмірі 3,66 умовних кадастрових гектарів серії НОМЕР_3 згідно з розпорядженням Липовецької РДА №371 від 24.10.1996 року. Взамін сертифіката державний акт не видавався, а земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 0522284800:03:000:0176. Оскільки наявний сертифікат не підтверджує право власності на сформовану земельну ділянку, а встановлення факту прийняття спадщини саме по собі не усуне перешкод для оформлення спадщини нотаріально, позивачка змушена звернутися до суду з позовом про встановлення факту фактичного прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.
Ухвалою суду від 13.04.2026 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання, а також витребувано матеріали спадкової справи.
Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав.
У судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак останній у своїй заяві просив суд про розгляд справи за його та позивача відсутності, позов підтримав та просив задовольнити.
З огляду на те, що в судове засідання сторони не з`явились, а відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, тому суд проводить розгляд справи у даному підготовчому судовому засіданні (відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України), на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами.
Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 . (а.с.5)
Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, а саме земельна частка (пай) розміром 3.66 га в КСП «Поділля» с. Попівка, Липовецького району, Вінницької області, яке належало їй на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, що зареєстрований 5 березня 1997 року за №316, відповідно до розпорядження Липовецької районної державної адміністрації № 371 від 24.10.1996 (а.с.9-10).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с.6), шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано 09.12.1981 року, після чого ОСОБА_5 присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько заявниці ОСОБА_7 (а.с.5).
21.03.1972 р. між гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_3 було укладено шлюб, після укладення шлюбу ОСОБА_3 присвоєно прізвище « ОСОБА_3 ».
Після смерті матері ОСОБА_1 спадщину прийняла, вступивши в користування та володіння спадковим майном. (а.с. 11-14)
Як слідує із листа Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області та Державного архіву Вінницької області спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 не виявлена. (а.с.28-30)
Липовецькою державною нотаріальною конторою Вінницької області позивачці було роз`яснено, що видача свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) не є можливою, оскільки на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах. Місцезнаходження та межі такої земельної частки (паю) не визначені. Земельна частка (пай) не є земельною ділянкою та не відноситься до об?єктів нерухомого майна, речові права щодо яких підлягають державній реєстрації у порядку, визначеному нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Суд, дослідивши докази, зазначає наступне.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За правилами статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 (далі - Постанова Пленуму ВСУ) звернуто увагу на те, що заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію.
згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Так, відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Нормою статті 527 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Спадкоємцями за законом є особи, які входять у першу та другу черги спадкоємців за законом (статті 529, 530 ЦК УРСР), утриманці (стаття 531 ЦК УРСР), усиновлені та усиновителі (стаття 532 ЦК УРСР).
Згідно з приписами частини 1 статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).
Відповідно до частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та користування спадковим майном, продовжувала проживати у будинку спадкодавця, здійснювала догляд за майном та користувалася земельною ділянкою, що відповідає вимогам статті 549 ЦК УРСР 1963 року.
Оскільки за життя спадкодавця державний акт на право власності на земельну ділянку не був виданий, а земельній частці (паю) присвоєно кадастровий номер 0522284800:03:000:0176, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання права власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно з пунктом 5 цього Указу, видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.
Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Згідно ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", право на земельну частку (пай) мають:
-колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Відповідно ст.3 цього Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).
Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
За правилами Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" моментом виникнення права на земельну частку (пай) є момент виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом.
Згідно положенняст.3 ЦК України випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами.
Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Захист прав на отримання земельних часток (паїв) при втраті сертифікату на земельну частку (пай), за аналогією закону здійснюється в порядку ст. 392 ЦК України, яка передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності - шляхом пред`явлення позову про визнання права на земельну частку (пай).
Також, відповідно з статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК).
Крім цього, відповідач надав до суду заяву про визнання позову.
У разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі").
Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення.
На підставі ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР, керуючись ст.ст. 76-81, 141, 263-265, 273, 353, 355 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті її матері, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4052 га, кадастровий номер 0522284800:03:000:0176, що розташована на території Липовецької міської ради (колишньої Попівської сільської ради Липовецького району) Вінницького району Вінницької області
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано учасниками справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду, а зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення не було вручено в день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення повного рішення суду.
Позивач:  ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ); 
Відповідач: Липовецька міська рада Вінницького району Вінницької області (вул. Героїв Майдану, 4 , м.Липовець, Вінницький р-н., Вінницька обл.)

Суддя Дмитро КРИВЕНКО