ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року 

м. Київ

cправа № 914/585/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:
Офісу ГП - Савицька О.В.
позивача - не з`явився
відповідача - Поврозник А.П., Филик О.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Филик Вікторії Зеновіївни
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 (у складі колегії суддів: Кравчук Н.М. (головуючий), Зварич О.В., Скрипчук О.С.)
та рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2024 (суддя Манюк П.Т.)
за позовом першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури
в інтересах держави в особі Стрийської міської ради
до Фізичної особи-підприємця Филик Вікторії Зеновіївни
про зобов`язання звільнити (повернути) земельну ділянку та привести її у придатний для використання стан,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. У березні 2022 року перший заступник керівника Стрийської окружної прокуратури (надалі - Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Стрийської міської ради (надалі - Рада, Позивач) до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Филик Вікторії Зеновіївни (надалі - ФОП Филик В.З., Відповідач, Скаржниця) про зобов`язання звільнити (повернути) земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: вул. Валова, 7-А, м. Стрий, Львівська обл., і є суміжною із земельною ділянкою комунальної власності площею 0,0674 га з кадастровим номером 4611200000:06:007:0009, та зобов`язання Відповідача привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом демонтажу торговельного павільйону (будівлі) та металевого паркану.
1.2. У подальшому 23.11.2022 Прокурор уточнив позовні вимоги та просив зобов`язати ФОП Филик В.З. звільнити (повернути) несформовану земельну ділянку комунальної власності житлової та громадської забудови площею 0,0105 га, яка знаходиться за адресою: вул. Валова, 7-А, м. Стрий, Львівська область, і є суміжною із земельною ділянкою комунальної власності площею 0,0674 га з кадастровим номером 4611200000:06:007:0009, та зобов`язати Відповідача привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом демонтажу торговельного павільйону (будівлі) та металевого паркану.
1.3. Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані самовільним зайняттям ФОП Филик В.З. частини несформованої земельної ділянки комунальної власності із земель житлової та громадської забудови, шляхом розміщення на цій земельній ділянці частини торговельного павільйону (будівлі). Такі дії Відповідача, на думку Прокурора, порушують законні інтереси Ради щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. 
2. Короткий зміст рішень судів
2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.01.2024 у справі № 914/585/22 задоволено у повному обсязі позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Ради до ФОП Филик В.З. про зобов`язання звільнити (повернути) земельну ділянку та привести її у придатний для використання стан; ухвалено зобов`язати ФОП Филик В.З. звільнити (повернути) несформовану земельну ділянку комунальної власності житлової та громадської забудови площею 0,0105 га, яка знаходиться за адресою: вул. Валова, 7-А, м. Стрий, Львівська область, і є суміжною із земельною ділянкою комунальної власності площею 0,0674 га з кадастровим номером 4611200000:06:007:0009, та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу торговельного павільйону (будівлі) та металевого паркану.
2.2. Задовольняючи позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Ради, господарський суд першої інстанції виходив із того, що за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності. Обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відсутність таких документів, за висновком місцевого господарського суду, може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. 
Як установив господарський суд першої інстанції, лист Виконавчого комітету Стрийської міської ради від 26.05.2021 № 3.17/33-2 свідчить про самовільне зайняття Відповідачем земельної ділянки комунальної власності шляхом добудови комерційного приміщення (торговельного павільйону) за адресою: вул. Валова, 7-А, м. Стрий, Львівська область, за відсутності дозвільних документів на побудову комерційного приміщення та користування земельною ділянкою. Крім того, місцевий господарський суд урахував зміст висновку експерта від 26.05.2023 № 3185-Е, складеного за результатами проведення комплексної земельно-технічної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи під час досудового розслідування кримінального провадження від 26.07.2022 № 12022141130000462, у якому зазначено, що на об`єкті торговельний павільйон за адресою: вул. Валова, 7 Б, м. Стрий, Львівська область, фактично виконано нове будівництво; торговельний павільйон за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, є нерухомим майном. З урахуванням викладеного господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що самовільне зайняття Відповідачем частини несформованої земельної ділянки комунальної власності із земель житлової та громадської забудови за адресою: вул. Валова, 7-А, м. Стрий, Львівська область, шляхом самовільного розміщення на цій земельній ділянці частини торговельного павільйону на площі 0,0078 га та огородження зайнятої території парканом, порушує законні інтереси Ради щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. 
2.3. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 у справі № 914/585/22 скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2024 у справі № 914/585/22 та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Ради до ФОП Филик В.З. про зобов`язання звільнити (повернути) земельну ділянку та привести її у придатний для використання стан.
2.4. Апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, зазначив, що в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі № 380/6870/21 за позовом Филик Вікторії Зеновіївни до Виконавчого комітету Стрийської міської ради про визнання неправомірною і скасування відмови, зобов`язання вчинити дії, в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 у справі № 380/715/23 за позовом ФОП Филик В.З. до Виконавчого комітету Стрийської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, в рішенні Господарського суду Львівської області від 01.05.2023 у справі № 914/242/23, залишеному без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.10.2023, за позовом ФОП Филик В.З. до Ради про визнання права на здійснення підприємницької діяльності у тимчасовій споруді, встановлено обставини, що мають преюдиційний характер. Апеляційний господарський суд із посиланням на наведені судові рішення зазначив про правомірність розміщення Відповідачем тимчасових споруд. Водночас, за висновком колегії суддів, Прокурор не надав доказів на підтвердження того, що Відповідач демонтував тимчасову споруду та розмістив будівлю з ознаками капітального будівництва. Крім того, зазначено про неможливість існування розбіжностей у місцезнаходженні торговельного павільйону, про демонтаж якого просить Прокурор, а також відмінностей у доказах, поданих на підтвердження позовних вимог.
2.5. Постановою Верховного Суду від 18.06.2024 постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 у справі № 914/585/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Ради до відповідача ФОП Филик В.З. про зобов`язання звільнити (повернути) земельну ділянку та в частині розподілу судових витрат (пункти 2-4 резолютивної частини) скасовано, справу № 914/585/22 в цій частині передано на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду; в частині закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Валова 7А" постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 у справі № 914/585/22 залишено без змін.
2.6. Верховний Суд зазначив, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиціальних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні, а господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Верховний Суд, проаналізувавши судові рішення у справах № 380/6870/21, № 380/715/23, № 914/242/23, в яких, за висновком апеляційного господарського суду, встановлено обставини правомірності розміщення Відповідачем тимчасових споруд, що мають преюдиційний характер для справи № 914/585/22 зауважив, що у зазначених справах досліджувалися питання щодо законності дій Виконавчого комітету Стрийської міської ради в частині відмови у продовженні дії паспорта прив`язки тимчасової споруди, скасування дозволу на розміщення стаціонарної тимчасової споруди та визнання права користування тимчасовою спорудою, встановленою згідно з паспортом прив`язки, а не обставини щодо правомірності користування Відповідачем спірною земельною ділянкою. Верховний Суд зазначив, що апеляційний господарський суд не спростував висновків господарського суду першої інстанції про те, що Відповідач на спірній земельній ділянці розмістив не тимчасові споруди, як це передбачено паспортами та Програмою, а збудував капітальну споруду - торговельний павільйон площею 93 кв. м, огороджену парканом (загальна площа ділянки становить 135 кв. м, включаючи ділянку площею 30 кв. м, що перебуває у власності Відповідача), за відсутності документів на земельну ділянку площею 105 кв. м та відповідних дозвільних документів на будівництво торговельного павільйону. Також було зазначено, що апеляційний господарський суд не надав оцінку доказам, поданим Прокурором, а саме: акту Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 09.02.2021 № 99-ДК/24/АП/09/01-20 про встановлення порушення вимог земельного законодавства, висновку комплексної земельно-технічної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 26.05.2023 № 3185-Е, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз у кримінальному провадженні № 12022141130000462, Плану топографічного знімання, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю "Західземлепроект", листам Виконавчого комітету Стрийської міської ради від 26.05.2021, № 3.17/3-2 від 28.01.2022 № 3.17/33-2.
2.7. За наслідками нового апеляційного перегляду постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2024 у справі № 914/585/22 залишено без змін.
2.8. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що за результатами оцінки акта Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 09.02.2021 № 99-ДК/24/АП/09/01-20 про встановлення порушення вимог земельного законодавства, плану топографічного знімання, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю "Західземлепроект", листів Виконавчого комітету Стрийської міської ради від 26.05.2021, № 3.17/3-2 від 28.01.2022, № 3.17/33-2, а також інших доказів у справі, суд апеляційної інстанції встановив фактичне використання Відповідачем спірної земельної ділянки без належних правових підстав.
Зокрема, апеляційний господарський суд виходив з того, що на відповідній земельній ділянці Відповідач розмістив капітальну споруду - торговельний павільйон площею 93 кв. м, огороджений парканом. Загальна площа фактично зайнятої земельної ділянки становить 135 кв. м, з яких лише 30 кв. м перебувають у власності Відповідача, тоді як земельна ділянка площею 105 кв. м використовується ним за відсутності правовстановлюючих документів, документів, що посвідчують право користування цією земельною ділянкою, а також відповідних дозвільних документів на будівництво торговельного павільйону.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують самовільне зайняття ФОП Филик В.З. земельної ділянки площею 105 кв. м та її використання для розміщення об`єкта нерухомого майна без набуття у встановленому законом порядку речового чи зобов`язального права на таку земельну ділянку.
При цьому апеляційний господарський суд урахував також зміст висновку експерта за результатами проведення комплексної земельно-технічної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 26.05.2023 № 3185-Е, отриманого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні від 26.07.2022 № 12022141130000462 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 197-1 Кримінального кодексу України, за фактом самовільного будівництва будівель та споруд на самовільно зайнятій несформованій земельній ділянці комунальної власності біля будівлі у м. Стрию Львівської області по вул. Валовій, 7-Б. Також судом було оцінено висновок експертів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення комплексної земельно-технічної експертизи № 1978-Е від 26.11.2025.
Водночас колегія суддів відхилила посилання Відповідача на паспорти прив`язки тимчасових споруд № 102 та № 175, а також на рішення Ради від 30.03.2023 № 1710 "Про затвердження Програми "Впорядкування розміщення тимчасових споруд на території міста Стрия Львівської області"", оскільки встановлені судами обставини свідчать, що на спірній земельній ділянці розміщено не тимчасові споруди у розумінні наведеної Програми, а фактично збудовано капітальну споруду - торговельний павільйон площею 93 кв. м, огороджений парканом. При цьому загальна площа фактично зайнятої території становить 135 кв. м, з яких лише 30 кв. м перебувають у власності ФОП Филик В.З., тоді як щодо земельної ділянки площею 105 кв. м у неї відсутні як правовстановлюючі документи на землю, так і належні дозвільні документи на будівництво торговельного павільйону.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надані Відповідачем документи, пов`язані з розміщенням тимчасових споруд, не підтверджують законність користування земельною ділянкою комунальної власності та не спростовують встановленого судами факту самовільного зайняття спірної земельної ділянки.
У зв`язку з наведеним суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що ФОП Филик В.З. допущено самовільне зайняття частини несформованої земельної ділянки комунальної власності із земель житлової та громадської забудови, розташованої по вул. Валовій, 7-А у м. Стрию Львівської області, шляхом розміщення на ній частини торговельного павільйону та огородження зайнятої території парканом, що свідчить про порушення вимог статей 125, 126, 211 Земельного кодексу України.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. Звертаючись із касаційною скаргою, ФОП Филик В.З. просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2024 у справі № 914/585/22 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
3.2. В обґрунтування касаційної скарги ФОП Филик В.З. вказує на:
1) неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 79, 79-1, 212 Земельного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм, викладених у постановах від 18.06.2020 у справі № 922/2765/18 та від 16.03.2021 у справі № 911/2791/18.
Скаржник зазначає, що застосування статті 212 Земельного кодексу України до абстрактної "частини земельного масиву", визначеної судами як предмет спору у цій справі без встановлення чітких меж та ідентифікаційних ознак відповідної земельної ділянки, є помилковим і не відповідає правовій природі заявленої вимоги. На думку Скаржника, судове рішення, яке не дає змоги однозначно ідентифікувати об`єкт його виконання, фактично не може бути виконане у примусовому порядку, що свідчить про обрання Позивачем неналежного способу захисту та суперечить вимогам законності, обґрунтованості та обов`язковості судового рішення;
2) неправильне застосування судами статті 129-1 Конституції України та статті 326 Господарського процесуального кодексу України.
За доводами касаційної скарги, отримання паспорта прив`язки тимчасової споруди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на її розміщення, а також наявність належним чином укладеного договору щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою є правовими підставами для розміщення такої тимчасової споруди. У цьому контексті Скаржниця зазначає, що на підставі рішень органу місцевого самоврядування вона отримала паспорти прив`язки тимчасових споруд № 102 та № 175, що, на її думку, підтверджує правомірність розміщення відповідних споруд і виключає наявність складу правопорушення у вигляді самовільного зайняття земельної ділянки.
Також ФОП Филик В.З. звертає увагу на те, що рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/242/23 за нею визнано право на користування тимчасовою спорудою відповідно до паспорта прив`язки № 102, а рішенням у справі № 914/1893/25 визнано укладеним договір користування окремими елементами благоустрою між Радою та ФОП Филик В.З.
Відтак, на переконання Скаржниці, розглянувши цей спір по суті та дійшовши висновку про самовільне зайняття земельної ділянки, суди попередніх інстанцій фактично надали іншу правову оцінку обставинам, які вже були предметом судового розгляду у справах № 914/242/23 та № 914/1893/25, що суперечить наведеним нормам, оскільки призводить до фактичного перегляду зазначених судових актів та нівелює обов`язковість судового рішення;
3) покладення судами попередніх інстанцій в основу оскаржуваних судових рішень недопустимих та суперечливих доказів, одночасно з ненаданням належної оцінки висновку судової земельно-технічної експертизи та неврахуванням усталених підходів Верховного Суду щодо дослідження доказів у господарському процесі.
Зокрема, Скаржниця звертає увагу на те, що у різних документах Позивача зазначено різну площу нібито самовільно зайнятої земельної ділянки - 0,0050 га та 0,0105 га, а також наведено різні характеристики її місцезнаходження. На переконання Скаржниці, такі розбіжності мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки предметом позову є усунення перешкод у користуванні конкретною земельною ділянкою, а отже, її площа, місце розташування, межі та інші індивідуалізуючі ознаки повинні бути встановлені судами чітко та несуперечливо. Проте, як стверджує ФОП Филик В.З., суди попередніх інстанцій не усунули наведених суперечностей, не пояснили причин їх виникнення та не зробили жодного висновку щодо того, яка саме земельна ділянка або її частина є об`єктом заявленої вимоги та подальшого виконання судового рішення.
Окремо вона вказує на недопустимість акта Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 09.02.2021, оскільки, за її доводами, цей акт був складений на підставі наказу № 353 від 27.12.2016, який не є нормативно-правовим актом, не проходив державної реєстрації в Міністерстві юстиції України та має виключно внутрішньоорганізаційний характер. У цьому контексті ФОП Филик В.З. посилається на положення постанови Кабінету Міністрів України № 731 від 28.12.1992 та зазначає, що акти такого характеру не можуть створювати правових наслідків для третіх осіб і, відповідно, не можуть бути покладені в основу висновку про самовільне зайняття земельної ділянки.
Крім того, за доводами касаційної скарги, у період проведення відповідної перевірки діяла обов`язкова уніфікована форма акта, затверджена наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 538 від 06.11.2018, однак така форма під час оформлення результатів перевірки застосована не була. На думку Скаржниці, недодержання встановленої форми акта перевірки саме по собі ставить під сумнів законність такого документа та виключає можливість використання його як належного і допустимого доказу у цій справі.
Також ФОП Филик В.З. заперечує допустимість експертного висновку № 3185-Е від 26.05.2023, отриманого у межах кримінального провадження, оскільки, як зазначає Скаржниця, цей доказ був використаний судами у господарській справі без належного дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування. У цьому зв`язку вона посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.02.2026 у справі № 910/7638/24, відповідно до якого докази, отримані у межах кримінального провадження та використані без дотримання вимог щодо розголошення відомостей досудового розслідування, не можуть визнаватися допустимими доказами в іншому судовому провадженні.
Натомість, як зазначає Скаржниця, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки висновку судової земельно-технічної експертизи № 1978-Е від 26.11.2025, яким, за її доводами, встановлено обставини, що спростовують висновки судів про самовільне зайняття земельної ділянки. Зокрема, цим висновком встановлено, що земельні ділянки за адресами вул. Валова, 7-А та вул. Валова, 7-Б у м. Стрию не є суміжними, що, на переконання ФОП Филик В.З., фізично виключає можливість самовільного зайняття однієї земельної ділянки за рахунок іншої. Крім того, за змістом цього висновку, на земельній ділянці по вул. Валовій, 7-А відсутній будь-який торговельний павільйон;
4) безпідставність розгляду судами обох інстанцій справи в порядку господарського судочинства з неправильним застосуванням статті 20 Господарського процесуального кодексу України та без врахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо визначення юрисдикції спорів за участю фізичної особи, яка має статус підприємця, викладеного у постанові від 17.10.2018 у справі № 922/2972/17.
За доводами Скаржниці, для правильного визначення юрисдикції суд повинен з`ясувати не лише суб`єктний склад спору, а й характер спірних правовідносин, правовий режим майна та наявність зв`язку спірного майна з фактичним здійсненням підприємницької діяльності.
У цьому контексті ФОП Филик В.З. вказує, що суди попередніх інстанцій помилково обґрунтували господарську юрисдикцію виключно її реєстраційним статусом як фізичної особи-підприємця, не встановивши, чи виник спір саме у зв`язку зі здійсненням нею господарської діяльності. На переконання Скаржниці, такий підхід суперечить усталеній практиці Великої Палати Верховного Суду, оскільки формальний статус особи як підприємця не змінює правового режиму належного їй майна і не перетворює будь-який спір за її участю на господарський.
Вона зазначає, що земельна ділянка по вул. Валовій, 7-Б у м. Стрию та розміщений на ній торговельний павільйон належать Филик В. З. саме як фізичній особі, а не як суб`єкту підприємницької діяльності. При цьому, за доводами касаційної скарги, Позивач не надав належних доказів того, що відповідна земельна ділянка або павільйон фактично використовувалися Відповідачем у підприємницькій діяльності, зокрема з метою отримання прибутку.
Окрім цього, Відповідач наголошує, що матеріали справи не містять доказів існування між Филик В.З. та будь-яким іншим суб`єктом господарювання господарських правовідносин щодо спірного майна, а також доказів того, що це майно набувалося, облаштовувалося або використовувалося саме для провадження господарської діяльності. Відтак, на її думку, спір не має ознак спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, а тому не підлягав розгляду в порядку господарського судочинства.
За твердженням Скаржниці, суди попередніх інстанцій наведених обставин не дослідили, не встановили дійсного характеру спірних правовідносин та не зробили мотивованих висновків щодо зв`язку спірного майна з підприємницькою діяльністю Відповідача. У зв`язку з цим ФОП Филик В.З. вважає, що суди порушили вимоги частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки ухвалені ними рішення не містять належного обґрунтування підстав розгляду спору саме господарським судом;
5) неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", вказуючи на те, що звернення уповноваженого органу до суду з вимогами, пов`язаними з усуненням наслідків порушення містобудівного законодавства, є допустимим лише за умови попереднього вчинення визначених законом дій реагування.
У цьому контексті ФОП Филик В.З. зазначає, що наведена норма пов`язує право відповідного органу контролю на звернення до суду не з самим лише фактом виявлення порушення, а з невиконанням особою припису про усунення такого порушення. Відтак, на думку Скаржниці, видання, належне скерування адресату та подальше невиконання припису є необхідними юридичними фактами, з наявністю яких закон пов`язує виникнення підстав для судового захисту у відповідний спосіб.
Водночас, вона зазначає, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що на адресу ФОП Филик В.З. скеровувалися приписи про усунення порушень вимог містобудівного законодавства, а також доказів їх невиконання у визначений строк. За відсутності таких доказів, на її переконання, суди не мали підстав вважати дотриманим установлений законом попередній порядок реалізації відповідного способу захисту, а заявлені вимоги є передчасними. Розгляд такого позову по суті без перевірки та встановлення факту дотримання наведеної процедури, за доводами касаційної скарги, свідчить про порушення судами норм процесуального права та є самостійною підставою для залишення позову без розгляду у розумінні статті 226 Господарського процесуального кодексу України;
6) неправильне застосування судами статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2025 у справі № 925/656/21.
За доводами Скаржниці, суди, задовольняючи позовні вимоги, не перевірили втручання у право ФОП Филик В.З. на мирне володіння майном за критеріями, сформованими у практиці ЄСПЛ: законність, наявність суспільного інтересу та пропорційність такого втручання. Крім того, суди не оцінили, чи забезпечено справедливий баланс між інтересами територіальної громади та майновими правами Відповідача, а також чи не покладає обраний спосіб захисту на неї надмірний індивідуальний тягар.
3.3. Ухвалою суду від 16.04.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Филик В.З. на постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2024 у справі № 914/585/22 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.4. 04.05.2026 від Прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
4. Обставини справи, встановлені судами 
4.1.  Филик Вікторія Зеновіївна є власницею земельної ділянки з кадастровим номером 4611200000:06:007:0004 площею 0,0030 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 09.06.2011. 
4.2. Право приватної власності Филик Вікторії Зеновіївни на земельну ділянку з кадастровим номером 4611200000:06:007:0004 площею 0,0030 га, що розташована за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 294059637 від 10.01.2022.
4.3. Зазначена земельна ділянка є суміжною із земельною ділянкою комунальної власності площею 0,0674 га із кадастровим номером 4611200000:06:007:0009, яка розташована за адресою: м. Стрий, вул. Валова, 7-А, та перебуває в постійному користуванні Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Валова 7А".
4.4. Крім того, за Филик Вікторією Зеновіївною на праві приватної власності зареєстрована нежитлова будівля загальною площею 20,7 кв. м, що розташована за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, та знаходиться на земельній ділянці площею 0,0030 га з кадастровим номером 4611200000:06:007:0004.
4.5. Відповідачу було видано два паспорти прив`язки стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності:
- від 17.12.2017 № 102, проектована тимчасова споруда розміром 6 м х 5 м.
- від 20.03.2020 № 175, проектована тимчасова споруда розміром 5,5 м х 5,0 м.
4.6. Господарські суди попередніх інстанцій також установили, що між Радою та Відповідачем було укладено договір на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди на розміщення пересувних малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності та рекламоносіїв від 29.11.2018 № 114. Строк дії наведеного договору визначено до 31.12.2019. Після закінчення строку дії зазначеного договору новий договір не укладався.
4.7. 09.02.2021 Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області провело перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок комунальної власності за адресами: вул. Валова, 7-А та вул. Незалежності, 29-А у м. Стрию Львівської області.
4.8. За результатами проведеної перевірки встановлено факт самовільного зайняття частини несформованої земельної ділянки комунальної власності із земель житлової та громадської забудови, що розташована за адресою: вул. Валова, 7-А, м. Стрий, Львівська область, шляхом розміщення на цій земельній ділянці частини торговельного павільйону на площі 0,0050 га, чим порушено приписи статей 126, 211 Земельного кодексу України.
4.9. В акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельна ділянка від 09.02.2021 № 99-ДК/24/АП/09/01-20 зазначено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 4611200000:06:007:0004 площею 0,0030 га, що розташована за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, знаходиться торговельний павільйон, частина якого площею 50 кв. м самовільно розміщена Филик В.З. на земельній ділянці комунальної власності поруч із земельною ділянкою на вул. Валова, 7-А.
4.10. У листі Виконавчого комітету Стрийської міської ради від 26.05.2021 № 3.17/33-2 зазначено, що самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності шляхом добудови комерційного приміщення (торговельного павільйону) на вул. Валова, 7-А у м. Стрию здійснено Филик Вікторією Зеновіївною. При цьому Рада не видавала дозвільні документи щодо побудови комерційних приміщень.
4.11. Виконавчий комітет Стрийської міської ради листом від 28.01.2022 № 3.17/3-2 повідомив, що строк дії паспорта прив`язки стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 20.03.2020 № 175 на вул. Валовій, 7-Б закінчився і не був продовжений у зв`язку з недотриманням відповідачем вимог паспорта прив`язки тимчасової споруди при її встановленні.
4.12. Відповідно до Плану топографічного знімання, виконаного ТОВ "Західземлепроект": площа частини торговельного павільйону, яка знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4611200000:06:007:0004 за адресою: м. Стрий, вул. Валова, 7-Б становить 0,0030 га (позначена лініями синього кольору під номером 1 на Плані топографічного знімання); площа частини торговельного павільйону, яка знаходиться поза межами земельної ділянки, що є у власності Филик В.З. з кадастровим номером 4611200000:06:007:0004, становить 0,0078 га (позначена рожевим кольором під номером 3 на Плані топографічного знімання).
4.13. Господарські суди зазначили, що до матеріалів справи долучено висновок експерта за результатами проведення комплексної земельно-технічної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 26.05.2023 № 3185-Е, отриманий під час досудового розслідування кримінального провадження від 26.07.2022 № 12022141130000462 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 197-1 Кримінального кодексу України, за фактом самовільного будівництва будівель та споруд на самовільно зайнятій несформованій земельній ділянці комунальної власності біля будівлі у м. Стрию Львівської області на вул. Валовій, 7-Б.
У наведеному висновку експертом встановлено, що на об`єкті торговельний павільйон за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, фактично виконано нове будівництво. Торговельний павільйон за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, є нерухомим майном. За функціональним призначенням приміщення торговельного павільйону за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, належить до "Будинків, споруд та приміщень підприємств торговлі та харчування". Цей торговельний павільйон не належить до нежитлових та допоміжних приміщень будинку.
Також зазначено, що у фактичному користуванні Филик Вікторії Зеновіївни перебуває земельна ділянка, на якій розміщений торговельний павільйон за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, загальною площею 0,0135 га, із конфігурацією, промірами та координатами, зображеними у Плані топографічного знімання, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю "Західземлепроект"; фактично Филик Вікторія Зеновіївна користується земельними ділянками № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 та № 4 згідно з топографічним зніманням. Торговельний павільйон за адресою: вул. Валова, 7-Б, м. Стрий, Львівська область, частково знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 4611200000:06:007:0004 площею 0,0030 га із цільовим призначенням (згідно з Державним актом) для комерційних цілей (обслуговування торговельного павільйону) та частково знаходиться на земельній ділянці № 3 згідно з топографічним зніманням Товариства з обмеженою відповідальністю "Західземлепроект" площею 0,0078 га. Встановити цільове призначення самовільно зайнятої земельної ділянки, на якій розміщений торговельний павільйон, площею 0,0078 га не видається можливим.
4.14. 30.03.2023 Радою ухвалено рішення № 1710 "Про затвердження Програми "Впорядкування розміщення тимчасових споруд на території міста Стрия Львівської області". Згідно з додатком № 1 до Програми "Впорядкування розміщення тимчасових споруд на території міста Стрия Львівської області" у розділі 2 "Тимчасові споруди з ознаками капітального будівництва" зазначено тимчасову споруду ФОП Филик В.З. згідно з паспортом прив`язки № 102, на території розміщення якої Програмою передбачено укладення у подальшому договору на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди на термін дії воєнного стану та 6 місяців після його завершення без продовження паспорта прив`язки тимчасової споруди.
4.15. Прокурор, вважаючи, що ФОП Филик В.З. самовільно зайняла частину несформованої земельної ділянки комунальної власності із земель житлової та громадської забудови шляхом розміщення на цій земельній ділянці частини торговельного павільйону, звернувся до Господарського суду Львівської області із цим позовом.
4.16. Ухвалою суду апеляційної інстанції від 01.04.2025 було призначено у справі № 914/585/22 судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
Згідно з висновком експертів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення комплексної земельно-технічної експертизи № 1978-Е від 26.11.2025 встановлено: 1) несформована земельна ділянка комунальної власності житлової та громадської забудови, про звільнення якої заявлено позов у справі № 914/585/22 не має фактично встановленої адреси, кадастрового номера та чітких меж, не є об`єктом цивільних прав і не є такою, що розташована по вул. Валова, 7-А (за даною адресою розташована земельна ділянка з кадастровим номером 4611200000:06:007:0009, площею 0,0674 га, що на праві постійного користування належить ОСББ "Валова 7-А") та по вул. Валова, 7-Б (за даною адресою розташована земельна ділянка з кадастровим номером 4611200000:06:007:0004, площею 0,0030 га, що належить на праві приватної власності Филик Вікторії Зеновіївни); 2) встановити дійсну площу несформованої земельної ділянки комунальної власності житлової та громадської забудови про звільнення якої заявлено позов у справі № 914/585/22 та на якій знаходиться частина торговельного павільйону і металевий паркан, технічно неможливо; 3) несформована земельна ділянка комунальної власності житлової та громадської забудови не має чітко встановлених меж, а тому не може мати і суміжних землекористувачів. Згідно з аналізом наданих на дослідження документів встановлено, що земельна ділянка по вул. Валова, 7-А (кадастровий номер 4611200000:06:007:0009 площею 0,0674 га) і земельна ділянка по вул. Валова, 7-Б (4611200000:06:007:0004 площею 0,003 га) в м. Стрию, Львівської обл. не є суміжними (не межують між собою) і на земельній ділянці по вул. Валова, 7-А не розміщено жодного торговельного павільйону як це зазначено в позовній заяві. 
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ФОП Филик В.З. не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Виходячи з мотивів ухвалених у справі судових рішень та доводів касаційної скарги, предмет касаційного дослідження у цій справі передбачає перевірку:
- чи дотрималися суди вимог статей 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України щодо належності та допустимості доказів; чи обґрунтовано суди поклали в основу своїх висновків зокрема акт про встановлення порушення вимог земельного законодавства, експертний висновок, отриманий у межах кримінального провадження, та інші докази, належність і допустимість яких заперечує Скаржник;
- чи правильно суди застосували статті 79, 79-1, 212 Земельного кодексу України та чи є можливим задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за умови, якщо частина земельної ділянки, щодо якої заявлено вимоги, не є сформованою; чи дає зміст ухвалених судових рішень змогу однозначно визначити об`єкт, щодо якого підлягає виконанню судове рішення, та чи відповідає такий спосіб захисту вимогам визначеності й виконуваності судового акта;
- чи правильно суди застосували статтю 129-1 Конституції України та статтю 326 Господарського процесуального кодексу України в контексті доводів про те, що обставини, пов`язані з розміщенням тимчасових споруд та правом користування елементами благоустрою, вже були предметом судового розгляду у справах № 914/242/23 та № 914/1893/25; чи не призвело вирішення цього спору до фактичної переоцінки обставин, установлених судовими рішеннями у справах № 914/242/23 та № 914/1893/25, та до нівелювання обов`язковості таких судових рішень;
- чи правильно суди застосували положення статті 20 Господарського процесуального кодексу України при визначенні належності цього спору до юрисдикції господарського суду, зокрема чи встановили вони зв`язок спірних правовідносин із здійсненням Відповідачем господарської діяльності, а не обмежилися лише її статусом фізичної особи-підприємця;
- чи були наявні підстави для застосування у цій справі положень статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" в аспекті доводів про необхідність попереднього скерування припису про усунення порушень і можливу передчасність заявлених позовних вимог;
- чи дотрималися суди при вирішенні спору положень статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема чи надали оцінку втручанню у право Филик В.З. на мирне володіння майном через критерії законності, легітимної мети, пропорційності та справедливого балансу між інтересами територіальної громади і правами Відповідача;
- чи врахував суд апеляційної інстанції та чи належно виконав вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.06.2024, зокрема щодо обставин, які підлягали встановленню під час нового розгляду справи.
5.4. З приводу наведеного Суд зазначає таке.
Щодо дотримання вимог статей 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України щодо належності та допустимості доказів.
5.5. Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
5.6. За змістом пунктів "б", "ґ" статті 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.
5.7. Згідно зі статтею 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством.
5.8. Статтею 124 Земельного кодексу України передбачений порядок передачі земельних ділянок в оренду.
Так, відповідно до частини першої статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Частиною другою статті 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгов, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. 
5.9. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу (частина третя статті 124 Земельного кодексу України).
5.10. У статті 125 Земельного кодексу України унормовано, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
5.11. Положеннями частини першої статті 134 Земельного кодексу України унормовано, що земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренда, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
5.12. Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
5.13. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 наголосила, що виходячи зі змісту частини першої статті 376 Цивільного кодексу України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самочинне будівництво як майно має визначений правилами статті 376 Цивільного кодексу України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
Одночасно було повторно наголошено, що державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, а державна реєстрація визначає лише момент, з якого право власності може виникнути за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що для кваліфікації спірних об`єктів як самочинно збудованих та висновку про порушення прав міської ради як власника земельної ділянки достатньо встановлених судами обставин будівництва відповідачем об`єктів, не передбачених договором оренди землі та збудованих за межами строку його дії.
5.14. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини четвертої цієї статті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
5.15. За наслідками розгляду спору та дослідження у сукупності акта Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 09.02.2021 № 99-ДК/24/АП/09/01-20 про встановлення порушення вимог земельного законодавства, плану топографічного знімання, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю "Західземлепроект", листів Виконавчого комітету Стрийської міської ради від 26.05.2021, № 3.17/3-2 від 28.01.2022, № 3.17/33-2, висновку експерта за результатами проведення комплексної земельно-технічної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 26.05.2023 № 3185-Е, отриманого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні від 26.07.2022 № 12022141130000462, а також висновку експертів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення комплексної земельно-технічної експертизи № 1978-Е від 26.11.2025, суди попередніх інстанцій установили, що на спірній земельній ділянці розміщено капітальну споруду - торговельний павільйон площею 93 кв. м, огороджену парканом (загальна площа ділянки становить 135 кв. м, включаючи ділянку площею 30 кв. м, що перебуває у власності Відповідача), за відсутності документів на земельну ділянку площею 105 кв. м.
При цьому суди встановили, що зазначений павільйон лише частково розташований на земельній ділянці, яка належить Відповідачу на праві власності, а саме на площі 30 кв. м. Інша його частина розміщена на земельній ділянці по вул. Валовій, 7-А у м. Стрию, яка належить до земель комунальної власності Стрийської територіальної громади, за відсутності у Відповідача правовстановлюючих документів на відповідну частину земельної ділянки та дозвільних документів, які б підтверджували правомірність її використання для розміщення чи будівництва об`єкта нерухомого майна, як свідчення порушення вимог статей 124-126 Земельного кодексу України та самочинний характер будівництва торговельного павільйону на спірній земельній ділянці.
5.16. Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
5.17. Частиною першою статті 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За положеннями частин першої-другої статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
5.18. У статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
5.19. Щодо посилань Скаржниці на недопустимість врахування акта Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 09.02.2021 № 99-ДК/24/АП/09/01-20 з тих підстав, що його форму, за її доводами, складено на підставі наказу Держгеокадастру від 27.12.2016 № 353, який не є нормативно-правовим актом, не проходив державної реєстрації в Міністерстві юстиції України та має виключно внутрішньоорганізаційний характер, Суд зазначає таке.
Наказ Держгеокадастру від 27.12.2016 № 353 за своєю правовою природою є організаційно-розпорядчим актом, спрямованим на внутрішню організацію діяльності органів Держгеокадастру під час фіксації результатів здійснення державного контролю за додержанням вимог земельного законодавства. Саме з огляду на таку правову природу цього наказу на нього не поширюються вимоги щодо державної реєстрації в Міністерстві юстиції України, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 для нормативно-правових актів.
При цьому Суд враховує, що акт перевірки не був оцінений судами попередніх інстанцій як нормативна правова підстава виникнення у Відповідача певних прав та обов`язків. Суди досліджували цей акт саме як письмовий доказ, у якому уповноваженим органом зафіксовано фактичні дані щодо стану, меж та характеру використання спірної земельної ділянки.
5.20. Акт - це документ, в якому викладена інформація, що відображає ситуацію, що склалась під час використання фізичними та юридичними особами земельних ділянок із зазначенням в них, у разі наявності, порушень вимог чинного законодавства. Такий акт є носієм доказової інформації про виявлені органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення органу, а тому оцінка акта може бути надана судом у випадку можливого використання такого акта, як доказу вчинення правопорушення при розгляді відповідного спору (правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі № 640/4550/19).
5.21. Отже, доказове значення такого акта полягало у можливості врахування відображених у ньому фактичних відомостей у сукупності з іншими доказами, оціненими судами відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України.
5.22. Необґрунтованими є також посилання Скаржника на недопустимість врахування зазначеного акта з підстав його невідповідності формі акта, затвердженій наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 06.11.2018 № 538.
Суд звертає увагу, що затверджена цим наказом уніфікована форма акта стосується оформлення результатів проведення планового або позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері використання та охорони земель. Тобто така форма застосовується у разі здійснення заходу державного нагляду (контролю) саме щодо суб`єкта господарювання як адресата відповідної перевірки.
Натомість у цій справі акт Головного управління Держгеокадастру у Львівській області складений за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельною ділянкою, а не за результатами планового чи позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання конкретним суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері використання та охорони земель.
Відтак, для фіксації фактичних обставин, пов`язаних із використанням земельної ділянки, її місцем розташування, площею, станом та характером зайняття, у спірних правовідносинах, застосування уніфікованої форми акта, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 06.11.2018 № 538, не потребується. 
5.23. З приводу аргументів Скаржниці про помилковість врахування судами експертного висновку № 3185-Е від 26.05.2023, отриманого у межах кримінального провадження, з підстав його недопустимості, оскільки, як вона зазначає, цей доказ був використаний судами у господарській справі без належного дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування, Суд зазначає таке.
5.24. Верховний Суд неодноразово наголошував, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 905/902/20, постанови Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 904/3242/18, від 07.06.2022 у справі № 922/605/15, від 05.07.2022 у справі № 904/3866/21 тощо).
5.25. Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону або докази, які не можуть підтверджувати ті обставини, які в силу приписів законодавства мають підтверджуватись лише певними засобами доказування. При цьому тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ (постанова Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 904/3242/18).
5.26. Разом із тим, відповідно до частин першо-другої статті 222 Кримінального процесуального кодексу України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.
Отже, стаття 222 Кримінального процесуального кодексу України встановлює недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування без отримання дозволу.
Аналогічну позицію Верховний Суд виклав у постановах від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 20.10.2021 у справі № 910/10222/19, від 30.09.2021 у справі № 927/741/19, від 06.07.2022 у справі № 914/1979/18, а також у постанові від 11.02.2026 у справі № 910/7638/24, на яку звертає увагу Скаржниця.
5.27. З наданих у судах попередніх інстанцій письмових пояснень та заперечень на позовну заяву не вбачається, що Відповідач вказував на відсутність дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування або пов`язував із цією обставиною недопустимість експертного висновку № 3185-Е від 26.05.2023.
Такі доводи не були наведені ФОП Филик В.З. і під час звернення з апеляційною скаргою. Отже, питання про недопустимість зазначеного доказу саме з підстав відсутності дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування не становило предмета заперечень Відповідача у судах попередніх інстанцій та не було предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
5.28. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16ц сформовано правовий висновок про те, що у випадку не встановлення порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом, та за умови, що оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
5.29. При цьому Суд ураховує, що експертний висновок № 3185-Е від 26.05.2023 не був єдиним доказом, на підставі якого суди попередніх інстанцій встановили обставину фактичного здійснення Відповідачем будівництва об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці, що належить Раді.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, відповідний висновок судів сформований за результатом оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності та взаємному зв`язку. Зазначений експертний висновок був урахований судами як один із доказів у справі, однак не мав самостійного та визначального значення для встановлення наведеної обставини.
У наведеному контексті Суд ураховує, що заперечення Скаржниці щодо експертного висновку № 3185-Е від 26.05.2023 не змінюють змісту встановлених судами обставин, оскільки відповідний висновок судів про фактичне будівництво Відповідачем об`єкта нерухомого майна ґрунтується на оцінці всієї сукупності доказів, а не на визначальному значенні лише цього експертного висновку.
5.30. Необґрунтованими є також доводи ФОП Филик В.З. про ненадання судом апеляційної інстанції належної оцінки висновку судової земельно-технічної експертизи № 1978-Е від 26.11.2025, яким, за її твердженням, встановлено обставини, що спростовують висновки судів про самовільне зайняття земельної ділянки.
Зокрема, Скаржниця посилається на те, що відповідно до зазначеного висновку земельні ділянки за адресами: м. Стрий, вул. Валова, 7-А та м. Стрий, вул. Валова, 7- Б не є суміжними, а на земельній ділянці за адресою: м. Стрий, вул. Валова, 7-А відсутній будь-який торговельний павільйон. На переконання Скаржника, такі обставини виключають можливість висновку про самовільне зайняття земельної ділянки.
Водночас зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції надав оцінку наведеному експертному висновку в сукупності з іншими доказами у справі та перевірив відповідні доводи ФОП Филик В.З. щодо наявності розбіжностей в адресах місцезнаходження торговельного павільйону.
Оцінюючи ці доводи, суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом спору у цій справі є несформована земельна ділянка комунальної власності площею 0,0105 га, яка знаходиться за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Валова, 7- А, поруч із земельною ділянкою комунальної власності площею 0,0674 га, кадастровий номер 4611200000:06:007:0009.
При цьому апеляційний господарський суд урахував, що з огляду на несформований характер спірної земельної ділянки її місцезнаходження може бути пов`язане з обома адресами (м. Стрий, вул. Валова, 7-А та м. Стрий, вул. Валова, 7-Б), оскільки фактично така земельна ділянка розташована між зазначеними адресами.
Отже, висновки експерта про несуміжність земельних ділянок за адресами: м. Стрий, вул. Валова, 7-А та вул. Валова, 7-Б, а також про відсутність торговельного павільйону саме на земельній ділянці за адресою: м. Стрий, вул. Валова, 7-А, були оцінені апеляційним судом з урахуванням особливостей предмета спору. Зокрема, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір у цій справі стосується несформованої земельної ділянки комунальної власності, місцезнаходження якої не може зводитися лише до формального зазначення однієї поштової адреси, оскільки така ділянка фактично розташована між земельними ділянками за адресами: м. Стрий, вул. Валова, 7-А та вул. Валова, 7-Б, та складає площу 0,0105 га.
У цьому контексті висновок експерта про відсутність торговельного павільйону на земельній ділянці за адресою: м. Стрий, вул. Валова, 7-А, не спростовує висновків судів попередніх інстанцій, оскільки за встановленими судами обставинами частина відповідного павільйону фактично розташована не на самій сформованій земельній ділянці за цією адресою, а на спірній несформованій земельній ділянці, яка знаходиться поруч із нею.
5.31. За таких обставин наведені у висновку судової земельно-технічної експертизи № 1978-Е від 26.11.2025 відомості не виключають установлених судами обставин щодо фактичного використання ФОП Филик В.З. спірної несформованої земельної ділянки та розміщення на ній частини торговельного павільйону.
5.32. Доводи Скаржниці у цій частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні змісту експертного висновку № 1978-Е від 26.11.2025 та не спростовують висновку апеляційного господарського суду про те, що наведені у ньому обставини не виключають встановленого судами факту використання ФОП Филик В.З. спірної несформованої земельної ділянки та будівництва на ній торговельного павільйону.
5.33. Усі інші аругменти Скаржниці у відповідній частині касаційної скарги фактично спрямовані на переоцінку доказів, яким суди попередніх інстанцій вже надали оцінку та за результатом дослідження яких установили обставини використання Відповідачем спірної несформованої земельної ділянки і будівництва на ній торговельного павільйону за відсутності належної дозвільної документації.
Водночас такі доводи не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у розумінні заявлених підстав касаційного оскарження, а зводяться до необхідності повторного дослідження доказів, зміни їх оцінки та встановлення інших фактичних обставин справи, ніж ті, що встановлені судами попередніх інстанцій. Однак наведене виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.
5.34. З огляду на викладене Суд дійшов висновку про правильне застосування судами статей 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України та необґрунтованість доводів ФОП Филик В.З. у цій частині, заявлених з посиланням на пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо застосування статей 79, 79-1, 212 Земельного кодексу України у контексті належності обраного способу захисту.
5.35. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
5.36. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
5.37. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
5.38. Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала також увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
5.39. За положеннями частини першої статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
5.40. За змістом правил частин першої-четвертої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки відбувається шляхом визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
5.41. У статті 212 Земельного кодексу України унормовано, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
5.42. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
5.43. Отже, у разі використання земельної ділянки без відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання її в користування або у власність, повернення такої земельної ділянки відповідно до приписів статті 212 Земельного кодексу України власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає законодавству, що регулює спірні правовідносини.
5.44. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 дійшла висновку, що належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
5.45. Суд ураховує, що у цій справі установивши за результатами оцінки доказів факт самовільного зайняття ФОП Филик В.З. частини несформованої земельної ділянки комунальної власності, яка належить до земель житлової та громадської забудови та розташована по вул. Валова, 7-А у м. Стрий Львівської області, шляхом розміщення на ній частини торговельного павільйону і огородження зайнятої території металевим парканом, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
При цьому суди виходили з того, що вимога про зобов`язання ФОП Филик В.З. звільнити зайняту частину земельної ділянки, повернути її територіальній громаді та привести у придатний для використання стан шляхом демонтажу торговельного павільйону і металевого паркану відповідає характеру встановленого порушення та спрямована на реальне усунення його наслідків.
У наведеному контексті Суд звертає увагу, що судами попередніх інстанцій встановлено факт зайняття ФОП Филик В.З. конкретно визначеної частини спірної земельної ділянки, з`ясовано її площу, місце розташування та ідентифіковано об`єкти, розміщені на ній за відсутності належної правової підстави.
5.46. За таких обставин вимога про звільнення відповідної частини земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан шляхом демонтажу торговельного павільйону і металевого паркану відповідає змісту встановленого порушення, вимогам цивільного та земельного законодавства та спрямована на усунення його наслідків.
Зазначене також стосується доводів Скаржниці про те, що будівля торговельного павільйону займає меншу площу земельної ділянки, ніж та, яку просить звільнити Прокурор. Водночас суд звертає увагу, що за обставинами цієї справи Прокурор звернувся з вимогою про звільнення земельної ділянки, на якій розташовано не лише незаконно розміщений торговельний павільйон, а й металевий паркан.
У зв`язку з цим визначений розмір спірної земельної ділянки зумовлений не тільки площею незаконно збудованого торговельного павільйону, а й фактично зайнятою земельною ділянкою, обнесеною металевим парканом.
5.47. Щодо посилань Скаржниці на постанови Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 922/2765/18 та від 16.03.2021 у справі № 911/2791/18 як на підтвердження неправильного застосування судами попередніх інстанцій наведених норм права та неможливості задоволення позову, Суд зазначає таке.
За наслідками перевірки наведених Скаржницею реквізитів судових рішень суд касаційної інстанції встановив фактичну відсутність постанов Верховного Суду з такими номерами справ та датами їх ухвалення. Отже, зазначені посилання не можуть підтверджувати існування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який не був урахований судами попередніх інстанцій під час вирішення цього спору.
5.48. Отже аргументи ФОП Филик В.З. про неможливість задоволення позовних вимог з огляду на несформованість спірної земельної ділянки, обґрунтовані посиланням на існуючу практику Верховного Суду з даного питання, є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на судових рішеннях, фактичне існування яких за наведеними реквізитами не підтверджується.
5.49. У зв`язку з наведеним Скаржницею у відповідній частині не доведено наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та не спростовано правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.
Щодо дотримання судами статті 129-1 Конституції України та статті 326 Господарського процесуального кодексу України.
5.50. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
5.51. У статті 326 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
5.52. При зверненні з касаційною скаргою неправильне застосування вказаних норм ФОП Филик В.З. пов`язує із тим, що суди попередніх інстанцій, на його переконання, не врахували обставини отримання ним паспортів прив`язки тимчасових споруд № 102 та № 175, а також зміст судових рішень у справах № 914/242/23 та № 914/1893/25. Зокрема, Скаржниця зазначає, що рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/242/23 визнано його право на користування тимчасовою спорудою відповідно до паспорта прив`язки № 102, а рішенням у справі № 914/1893/25, за його твердженням, визнано укладеним договір користування окремими елементами благоустрою між Радою та ФОП Филик В. З.
5.53. Оцінюючи наведені доводи, Суд виходить із того, що під час попереднього касаційного перегляду цієї справи Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, звернув увагу на необхідність урахування фактичного характеру об`єкта, розміщеного Відповідачем на спірній земельній ділянці. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що за встановлених судами обставин Відповідач розмістив на спірній земельній ділянці не тимчасові споруди, як це передбачено паспортами прив`язки та відповідною Програмою, а збудував капітальну споруду (торговельний павільйон площею 93 кв. м), огороджений парканом. Загальна площа фактично зайнятої ділянки становить 135 кв. м, включаючи ділянку площею 30 кв. м, що перебуває у власності Відповідача, тоді як щодо земельної ділянки площею 105 кв. м відсутні документи, які посвідчують право користування нею, а також відповідні дозвільні документи на будівництво торговельного павільйону.
За наслідками розгляду спору місцевий господарський суд, а також суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного перегляду, надали оцінку посиланням ФОП Филик В.З. на паспорти прив`язки тимчасових споруд № 102 та № 175 і рішення Ради від 30.03.2023 № 1710 про затвердження Програми впорядкування розміщення тимчасових споруд на території міста Стрия Львівської області, дійшовши висновку про необґрунтованість таких посилань як підстави користування спірною частиною земельної ділянки.
Такий висновок судів зумовлений тим, що наведені паспорти прив`язки та відповідна Програма стосуються правового режиму розміщення саме тимчасових споруд. Натомість встановлені у цій справі обставини свідчать про фактичне розміщення на спірній земельній ділянці іншого за своїми ознаками та правовою природою об`єкта - капітальної споруди у вигляді торговельного павільйону площею 93 кв. м, огородженого парканом.
При цьому суди встановили, що загальна площа фактично зайнятої ділянки становить 135 кв. м, з яких лише 30 кв. м перебувають у власності Відповідача. Водночас щодо частини земельної ділянки площею 105 кв. м, яка не перебуває у його власності, суди не встановили наявності документів, що посвідчують право користування нею, а також дозвільних документів на будівництво відповідного об`єкта.
5.54. З огляду на це посилання Скаржника на паспорти прив`язки тимчасових споруд, Програму впорядкування їх розміщення, а також судові рішення, які стосуються питання розміщення тимчасових споруд на їх підставі, не впливають на оцінку обставин щодо самовільного зайняття Відповідачем частини несформованої земельної ділянки комунальної власності шляхом розміщення на ній частини об`єкта нерухомого майна та металевого паркану.
5.55. Відтак, судом апеляційної інстанції під час нового розгляду справи враховано вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.06.2024, щодо необхідності оцінки фактичного характеру об`єкта, розміщеного Відповідачем на спірній земельній ділянці, та правових підстав користування відповідною частиною земельної ділянки.
5.56. У такий спосіб доводи Скаржника у цій частині не свідчать про порушення судами попередніх інстанцій статті 129-1 Конституції України та статті 326 Господарського процесуального кодексу України, оскільки наведені ним судові рішення та документи не були залишені поза оцінкою судів, а отримали правову оцінку з урахуванням предмета спору, встановлених обставин цієї справи та відмінності між розміщенням тимчасової споруди і фактичним зайняттям земельної ділянки капітальним об`єктом та металевим парканом.
Щодо дотримання статті 20 Господарського процесуального кодексу України.
5.57. Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
5.58. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.
5.59. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
5.60. За приписами частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
5.61. Відповідно до пунктів 6, 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.
5.62. У зазначеній Скаржницею постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 922/2972/17, визначено, що наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини з її участю є господарськими. Так, неодмінними ознаками господарської діяльності є сфера суспільного виробництва з метою задоволення не власних потреб виробника, а інших осіб, поєднання приватного інтересу, наприклад, в одержанні прибутку та публічних інтересів суспільства в особі широкого кола споживачів. Також зауважено, що для встановлення факту користування особою земельною ділянкою з метою здійснення господарської діяльності, суди мають встановити використання нею земельних ділянок з метою реалізації господарської компетенції, здійснення прав та обов`язків у сфері суспільного виробництва.
5.63. У наведеному контексті Суд звертає увагу, що судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи встановлено виникнення спору у зв`язку з фактичним використанням ФОП Филик В.З. частини земельної ділянки комунальної власності шляхом розміщення на ній торговельного павільйону та металевого паркану. У такий спосіб характер фактичного використання спірної частини земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта є визначальним для оцінки правової природи спірних правовідносин.
Суд ураховує, що за своїм функціональним призначенням торговельний павільйон є об`єктом, призначеним для здійснення торговельної, тобто підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих, сімейних чи побутових потреб фізичної особи. 
Отже, встановлені судами обставини свідчать не про використання спірної земельної ділянки Відповідачем як фізичною особою для власних побутових потреб, а про її фактичне зайняття об`єктом торговельного призначення, що за своїми ознаками пов`язаний із реалізацією господарської компетенції Відповідача саме як суб`єкта підприємницької діяльності.
При цьому сама по собі державна реєстрація права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна за Відповідачем як фізичною особою не змінює характеру спірних правовідносин та не спростовує висновків судів щодо зв`язку використання спірної частини земельної ділянки зі здійсненням господарської діяльності. Вирішальне значення у цьому випадку має не формальне зазначення особи власника в реєстраційних даних, а фактичне призначення об`єкта, спосіб його використання та зв`язок такого використання із підприємницькою діяльністю.
5.64. За таких обставин висновок судів про належність цього спору до юрисдикції господарських судів є обґрунтованим, оскільки спір стосується користування земельною ділянкою комунальної власності у зв`язку з розміщенням на ній об`єкта, призначеного для здійснення господарської діяльності, а тому відповідає критеріям, визначеним статтями 2, 20 Господарського процесуального кодексу України.
5.65. При цьому під час розгляду спору, у тому числі в суді касаційної інстанції, Скаржник не обґрунтовував доводів про неналежність цього спору до юрисдикції господарських судів, а також не спростовував висновків судів щодо використання спірного приміщення та відповідної частини земельної ділянки у зв`язку зі здійсненням ним господарської діяльності.
5.66. У зв`язку з наведеним висновок судів попередніх інстанцій про належність цього спору до господарської юрисдикції є обґрунтованим, оскільки встановлені у справі обставини свідчать про використання спірної частини земельної ділянки не для задоволення особистих потреб фізичної особи, а у зв`язку зі здійсненням ФОП Филик В.З. господарської діяльності. 
Зазначений підхід відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 922/2972/17.
5.67. З огляду на викладене, Скаржницею у відповідній частині не доведено наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та не спростовано правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо належності цього спору до юрисдикції господарських судів.
Щодо застосування статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у контексті передумов звернення власника земельної ділянки з вимогою про звільнення земельної ділянки та усунення наслідків її самовільного зайняття.
5.68. За змістом статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.
Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності". Державний архітектурно-будівельний контроль замовників будівництва, які є фізичними особами, здійснюється відповідно до Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України.
5.69. Згідно з частиною першою статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.
У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до адміністративного суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.
5.70. Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи застосування статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", у постанові від 18.12.2019 у справі № 751/2893/18, наголосила, що орган державного архітектурно-будівельного контролю, наділений контролюючими функціями, а дії щодо видання припису є публічно-правовими, а тому звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта зумовлено правовідносинами публічно-правового характеру.
При цьому зазначено, що звертаючись до суду з позовом про знесення об`єкту самочинного будівництва і мотивуючи такий позов порушеннями архітектурних, містобудівних, пожежних, санітарних або інших подібних норм і правил, суб`єкт владних повноважень діє не з метою захисту своїх приватних прав та інтересів, а з метою захисту прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав та з метою запобігти можливих суспільно значимих несприятливих наслідкам порушення відповідних норм і правил.
Ураховуючи наведене, оцінивши характер спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про їх публічно-правову природу та, відповідно, про належність такого спору до юрисдикції адміністративних судів.
5.71. Суд зазначає, що у цій справі предмет спору не пов`язаний із реалізацією органом державного архітектурно-будівельного контролю владних контрольних повноважень, передбачених містобудівним законодавством, та не зводиться до перевірки дотримання Відповідачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності в межах публічно-правових відносин.
Звернення з позовом здійснено Прокурором в інтересах держави в особі Ради як власника спірної земельної ділянки. Відповідно, заявлені вимоги спрямовані на захист правомочностей власника земельної ділянки комунальної власності, право якого, за твердженням Позивача, порушене внаслідок фактичного зайняття частини цієї земельної ділянки та розміщення на ній відповідного об`єкта за відсутності належної правової підстави. 
5.72. З огляду на це дотримання процедури, передбаченої статтею 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", не є обов`язковою передумовою для звернення з цим позовом для власника земельної ділянки.
5.73. Відтак, доводи Скаржниці про необхідність застосування статті 38 Закону України "Про регулювання містобудної діяльності" як обов`язкової умови розгляду цього спору не свідчать про неправильне застосування ними норм матеріального чи процесуального права.
Щодо дотримання судами статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
5.74. Приписами стаття 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
5.75. Згідно з положеннями частин першої-другої статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
5.76. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
5.77. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
5.78. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
5.79. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Аналогічні висновки викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, на яку звертає увагу Скаржника. 
5.80. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника. 
"Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
5.81. У цьому випадку судами попередніх інстанцій установлено відсутність у ФОП Филик В.З. будь-яких правовстановлюючих чи дозвільних документів, які б підтверджували правомірність користування спірною частиною земельної ділянки комунальної власності, будівництва на ній об`єкта нерухомого майна та розміщення металевого паркану.
Такі дії ФОП Филик В.З. суперечать наведеним нормам цивільного та земельного законодавства, які визначають порядок набуття права на земельну ділянку, межі правомірного користування нею, а також правові наслідки її самовільного зайняття. Зміст відповідного правового регулювання є доступним, достатньо чітким та передбачуваним для учасників цивільного обороту, а тому Відповідач, діючи розумно та добросовісно, повинен був усвідомлювати, що зайняття земельної ділянки комунальної власності, спорудження на ній об`єкта нерухомого майна та огородження її частини металевим парканом без належних документів не створює правомірного титулу користування такою землею.
Отже, нормативна основа відповідного втручання у цій справі випливає з положень цивільного та земельного законодавства, які гарантують власнику земельної ділянки право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності, повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан.
Легітимна мета такого втручання полягає у поновленні права територіальної громади в особі Ради як власника земельної ділянки комунальної власності на належне володіння, користування та розпорядження своїм майном. За встановлених судами обставин спірна частина земельної ділянки фактично зайнята Скаржницею за відсутності будь-якої правової підстави, що обмежує власника у можливості використовувати належне йому майно відповідно до його правового режиму та цільового призначення.
Щодо дотримання справедливого балансу Суд зазначає, що такий баланс у цій справі не порушено, оскільки встановлені судами дії Відповідача не можуть бути кваліфіковані як добросовісне користування земельною ділянкою. Відповідач, не маючи документів на спірну частину земельної ділянки та дозвільних документів на будівництво відповідного об`єкта, фактично зайняв землю комунальної власності, розмістив на ній частину об`єкта нерухомого майна та металевий паркан, чим створив перешкоди власнику у реалізації його правомочностей щодо цієї земельної ділянки.
При цьому відповідно до усталеної практики ЄСПЛ захисту підлягає лише право або інтерес, набуті на законних підставах та такі, що мають достатнє підґрунтя у національному праві. Водночас здійснене ФОП Филик В.З. самовільне будівництво, пов`язане із зайняттям чужої земельної ділянки без належної правової підстави, таким критеріям не відповідає.
За таких обставин покладення на ФОП Филик В.З. обов`язку звільнити спірну частину земельної ділянки та привести її у придатний для використання шляхом демонтажу стан є не непропорційним втручанням у його майнові права, а правовим наслідком установленого судами порушення. Такий захід є співмірним із характером порушення, спрямований на усунення його наслідків і забезпечує поновлення прав власника земельної ділянки без покладення на Відповідача надмірного індивідуального тягаря.
5.82. З огляду на наведене, задоволення позову у цій справі відповідає критеріям правомірного втручання у право мирного володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки таке втручання має належну нормативну основу, переслідує легітимну мету захисту права власника земельної ділянки комунальної власності та забезпечує справедливий баланс між інтересами територіальної громади і майновими інтересами Відповідача.
5.83. Щодо посилання Скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2025 у справі № 925/656/21, Суд зазначає, що постанова з такими реквізитами відсутня.
Отже, таке посилання не підтверджує існування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який не був урахований судами попередніх інстанцій під час вирішення цього спору.
5.84. У зв`язку з вищенаведеним Скаржником у цій частині не доведено підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та не спростовано правильності застосування судами норм матеріального права.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - залишенню в силі.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Филик Вікторії Зеновіївни залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2024 у справі № 914/585/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко