ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2026 року	справа № 380/3436/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Українсько-польського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАР» до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів, -
в с т а н о в и в:

Українсько-польське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАР» (далі – позивач, ТзОВ «ІНВАР») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Львівської митниці (далі – відповідач), у якій просить визнати протиправними та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100349/2 від 08.09.2025, № UA209000/2025/100412/2 від 20.10.2025 та № UA209000/2025/100472/2 від 26.11.2025.
В обґрунтування позову зазначив, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), і єдиною підставою його незастосування є випадок, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. Вказав, що надані до митного оформлення документи за своїм змістом не суперечили один одному, у повному обсязі свідчили про вагу та ціну товару, які не мали відмінностей, а тому таких документів було цілком достатньо для визначення митної вартості товарів за основним методом. Окремо зазначив, що у порядку частини восьмої статті 55 МК України надав відповідачу додаткові пояснення з документами (проформи-інвойси, банківські SWIFT-документи та платіжні інструкції, сертифікати якості, верифіковані переклади експортних декларацій), якими підтвердив повну оплату фактурної вартості та усунув висловлені митним органом зауваження. Вважає, що зауваження відповідача не стосуються числових значень складових митної вартості, а резервний метод застосовано без належного обґрунтування неможливості застосування попередніх методів та без наведення у графі 33 рішень пояснень щодо коригувань на обсяг партії, умови поставки і комерційні умови. Тому вважає оскаржувані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою судді від 02.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 05.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив. Вказав, що під час здійснення митного оформлення за митними деклараціями № 25UA209230084621U7 від 08.09.2025, № 25UA209230099279U3 від 19.10.2025 та № 25UA209230112614U0 від 26.11.2025 було опрацьовано інформацію, що міститься у поданих до митного оформлення документах, та виявлено, що такі документи згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій та третій статті 53 МКУ, не містять усіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар, а надані декларантом на запит митного органу документи цих відомостей не усувають. Зазначив, що товар постачається за прямим контрактом з виробником, проте документів про виробника товару, торговельну марку та сертифіката якості (пункти 2.5, 5.1 Контракту № 2/2023) не подано; всупереч пункту 2.1 Контракту не надано проформу-інвойс та платіжні документи, а надані банківські платіжні документи містять лише загальне посилання на Контракт, але не на інвойси; експортні декларації країни відправлення не містять дати експорту, відміток митних органів та географічного пункту поставки за умовами FOB, не перекладені й не верифіковані; у рахунках на транспортно-експедиційні послуги зазначено лише винагороду експедитора на території України без відомостей про послуги за межами України; довідки про транспортні витрати не є первинними документами; не надано заявок на перевезення та доказів оплати транспортування; у CMR наявні штампи перевізників, з якими у позивача не виникали договірні відносини. Вказав, що наданий на вимогу прайс-лист виданий для конкретного покупця і суперечить суті прайс-листа, у зв`язку з чим митну вартість за основним методом визначити неможливо, а митну вартість визначено за резервним методом (стаття 64 МКУ) на підставі цінової інформації з ЄАІС Держмитслужби (МД № 25UA400040019600U0 від 19.08.2025 – 1,98 дол. США/кг). Просив у задоволенні позову відмовити.
Суд дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі обставини справи.
Українсько-польське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАР» є суб`єктом господарювання, що провадить діяльність у сфері оптової торгівлі будівельними матеріалами, зокрема килимовими покриттями, лінолеумом, вініловою підлогою.
Для здійснення господарської діяльності позивач (покупець) уклав із компанією Nanjing Prettie Plastics Co. Ltd. (Китай, продавець) Контракт № 2/2023 від 24.02.2023, з доповненнями № 1 від 01.04.2023 та № 2 від 26.04.2024, на поставку текстильного покриття для підлоги.
На виконання Контракту 08.09.2025, 19.10.2025 та 26.11.2025 позивач подав до митного оформлення митні декларації № 25UA209230084621U7, № 25UA209230099279U3 та № 25UA209230112614U0, у яких задекларував товар «текстильні покриття для підлоги тафтингові, лицьова поверхня виготовлена з пофарбованих стрічкових ниток на основі поліетилену, з необробленими краями (штучна трава)», визначивши митну вартість за основним методом – за ціною договору (контракту).
На підтвердження заявленої митної вартості позивач подав, зокрема: пакувальні листи, рахунки-фактури (інвойси) № 25PG05168 від 21.06.2025, № 25PG07362 від 24.07.2025 та № 25PG08457 від 19.09.2025; коносаменти; накладні ЦІМ; автотранспортні накладні (CMR); декларацію про походження товару; рахунки про надання транспортно-експедиційних послуг та документи, що підтверджують вартість перевезення; доповнення до зовнішньоекономічного контракту; контракт № 2/2023 від 24.02.2023; договір про перевезення № 11/03/24 від 11.03.2024; електронні сертифікати про непреференційне походження товару; довідку перевізника; копії митних декларацій країни відправлення.
За наслідками опрацювання поданих документів Львівська митниця надіслала декларанту повідомлення про необхідність подання додаткових документів для підтвердження митної вартості, на які декларант надав наявні у нього документи та повідомив, що інших документів надати не може.
Львівською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100349/2 від 08.09.2025, № UA209000/2025/100412/2 від 20.10.2025 та № UA209000/2025/100472/2 від 26.11.2025, якими митну вартість визначено за резервним методом (стаття 64 МК України). У графі 33 кожного з рішень відповідач, по суті, навів такі підстави неможливості визнання заявленої митної вартості: товар постачається за прямим контрактом з виробником, проте документів про виробника, торговельну марку та сертиката якості (пункти 2.5, 5.1 Контракту № 2/2023) не подано; всупереч пунктам 2.1, 4.1.1 Контракту не надано проформу-інвойс та платіжні документи, а наявні платіжні документи містять загальне посилання на Контракт, але не на інвойси; експортні декларації країни відправлення не містять дати експорту, відміток митних органів країни відправлення та географічного пункту поставки за умовами FOB, не перекладені й не верифіковані; у рахунках на транспортно-експедиційні послуги зазначено лише винагороду експедитора на території України без відомостей про послуги за її межами; довідки про транспортні витрати не є первинними документами; не надано заявок на перевезення (пункти 2.1.5, 2.4.1, 3.3 договору транспортного експедирування) та доказів оплати транспортування; у CMR наявні штампи перевізників, з якими у позивача не виникали договірні відносини. Джерелом інформації для коригування митної вартості в усіх трьох рішеннях слугувала одна й та сама митна декларація № 25UA400040019600U0 від 19.08.2025, де митна вартість товару зі схожими характеристиками (текстильні килимові покриття для підлоги (штучний газон), тафтингові, з синтетичних текстильних матеріалів, неготові, у рулонах різних розмірів) становить 1,98 дол. США/кг; коригування на обсяг партії товару та комерційні рівні не здійснювалося, оскільки заявлені показники оцінюваної партії відповідають таким у джерелі.
На підставі прийнятих рішень відповідач сформував картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а товар випущено у вільний обіг у порядку частини сьомої статті 55 МК України під фінансову гарантію. Внаслідок коригування позивачем додатково сплачено митні платежі на загальну суму 166 646,05 грн (48 506,04 грн + 31 539,69 грн + 86 600,32 грн).
Не погоджуючись із рішеннями, позивач у порядку частини восьмої статті 55 МК України подав до Львівської митниці додаткові письмові пояснення з документами, зокрема проформи-інвойси, банківські SWIFT-документи та платіжні інструкції, сертифікати якості та верифіковані переклади експортних декларацій, проте відповідач листами повідомив, що подані документи не усувають виявлених розбіжностей.
Позивач із вказаними рішеннями про коригування митної вартості товарів не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що суперечать поданим декларантом документам і нормам чинного законодавства, тому звернувся до суду з цим позовом про їх скасування.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 49 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI (далі – МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно із частиною другою статті 51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 вказаного Кодексу.
Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII вказаного Кодексу та вказаною главою (частина перша статті 52 МК України).
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).
За правилами частини першої статті 53 МК України у випадках, передбачених вказаним Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначається частиною другою статті 53 МК України, а саме: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 вказаного Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до вимог частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій вказаної статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (частина шоста статті 53 МК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування зазначеного методу, визначених у частині першій статті 58 вказаного Кодексу.
У частині шостій статті 54 МК України визначено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Згідно з частиною другою статті 55 МК України прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 вказаного Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Згідно з пунктом 2.1 «Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів», затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598, посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у Рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 МК України з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо. У випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (стаття 64 МК України) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.
Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм зазначеного Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
За приписами частин першої, другої, четвертої статті 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 вказаного Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями вказаної статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.
Як встановив суд, уповноважена особа декларанта для здійснення митного оформлення подала до відповідача документи, передбачені частиною другою статті 53 МК України, на підтвердження числових значень складових митної вартості, у тому числі контракт, інвойси, коносаменти, накладні ЦІМ, CMR, декларацію про походження товару, рахунки та документи про вартість перевезення, договір транспортного експедирування, сертифікати про походження товару, копії митних декларацій країни відправлення.
Відповідач надіслав уповноваженій особі декларанта вимогу про надання додаткових документів для підтвердження митної вартості товару.
Щодо наявності у відповідача правових підстав для надіслання вимог про надання додаткових документів суд зазначає, що витребуванню підлягають лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а визначення митної вартості не за першим методом можливе тільки тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Відтак наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 29.01.2019 у справі № 815/6827/17.
При оцінці зауважень відповідача суд виходить з того, що підставою для коригування митної вартості можуть бути лише такі розбіжності у поданих документах, які стосуються (впливають на) числові значення складових митної вартості товарів. Розбіжність або недолік документа, що не стосується числового значення складових митної вартості, не утворює підстав, передбачених частиною третьою статті 53 МК України. Виходячи з цього критерію, суд оцінює виявлені відповідачем зауваження.
Щодо зауважень про ненадання сертифіката якості, документів про виробника товару та торговельну марку (з посиланням на пункти 2.5, 5.1 Контракту № 2/2023) суд зазначає, що частина друга статті 53 МК України містить вичерпний перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, і цей перелік не містить таких документів, як сертифікат якості, документи про виробника, торговельну марку, ліцензію на виробництво чи нормативно-технічну документацію. Документи про якість і технічні характеристики товару за своєю природою не містять і не можуть містити числових значень складових митної вартості, а тому їх відсутність не впливає на правильність визначення митної вартості. Суд також враховує, що сертифікат якості продукції від продавця було надано позивачем у складі додаткових пояснень у порядку частини восьмої статті 55 МК України. Відтак вказані зауваження є безпідставними.
Щодо зауважень про ненадання проформи-інвойсу та платіжних документів, а також про те, що надані банківські платіжні документи містять лише загальне посилання на Контракт, але не на інвойси, суд зазначає таке. У складі додаткових пояснень позивач надав щодо кожної з трьох партій товару проформи-інвойси, платіжні інструкції та банківські SWIFT-документи, з яких вбачається повна оплата фактурної вартості: за першою партією – на загальну суму 32706,40 дол. США (8913,03 + 23787,37), що відповідає комерційному інвойсу № 25PG05168; за другою партією – 33234,50 дол. США (9042,42 + 24192,08); за третьою партією – 34859,41 дол. США (10457,82 + 24401,59). У всіх випадках суми платежів збігаються з даними інвойсів, а самі платіжні документи дозволяють встановити одержувача коштів, суму та призначення переказу.
Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 у справі № 815/329/17 зазначив, що відсутність оплати за товар не впливає на митну вартість такого товару, з огляду на те, що фактична оплата за поставлений товар, як і спосіб здійснення такої оплати (готівковий, безготівковий), так і часові рамки оплати (передоплата, післяплата, відстрочка) жодним чином не впливають на ціну (розмір оплати) товару, що передбачена контрактом. Положення статті 53 МК України не містять вимоги щодо обов`язкового зазначення у банківському платіжному документі реквізитів інвойсу, а відтак сама собою відсутність такого посилання за умови, коли суми платежів збігаються із сумами в інвойсах та наявні інші ідентифікуючі ознаки (посилання на контракт, реквізити одержувача), не перешкоджає перевірці числових значень складових митної вартості. Суд також звертає увагу, що відповідач, ставлячи під сумнів належність наданих платіжних документів, не зазначив, яким саме вимогам нормативних актів вони не відповідають. Відтак вказані зауваження є необґрунтованими.
Щодо зауважень щодо транспортно-експедиційних послуг суд встановив, що для організації перевезення товару позивач уклав із ТОВ «ЗАКСЕНЛАНД ТРАНСПОРТ ТА ЛОГІСТИКА» (експедитор) договір транспортного експедирування № 11/03/24 від 11.03.2024, а на підтвердження транспортних витрат надав договір про перевезення, рахунки про надання транспортно-експедиційних послуг та документи (довідки), що підтверджують вартість перевезення.
Чинне законодавство не встановлює обов`язкової форми документа, яким підтверджується розмір витрат на перевезення, а тому такі витрати можуть бути підтверджені будь-якими належними доказами. Верховний Суд у постанові від 31.05.2019 у справі № 804/16553/14 вказав, що оскільки закон не визначає вид доказів, якими має бути підтверджений розмір витрат на перевезення (не вказано, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), довідка про транспортні витрати є допустимим доказом підтвердження таких витрат. Відтак посилання відповідача на те, що довідка не є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є необґрунтованим.
Щодо ненадання заявок на перевезення суд зазначає, що заявка (додаток) до договору транспортного експедирування деталізує умови надання послуг між експедитором і клієнтом та не належить до переліку документів, передбачених частиною другою статті 53 МК України. За умов, коли вартість перевезення підтверджена рахунками та довідками, а числові значення транспортної складової піддаються обчисленню, відсутність заявки сама по собі не свідчить про непідтвердження митної вартості. Щодо винагороди експедитора суд враховує, що за умовами договору транспортного експедирування експедитор діє за рахунок та в інтересах клієнта, має право залучати третіх осіб (перевізників), а вартість його послуг формується на підставі тарифів; доводи відповідача про зазначення в рахунках лише винагороди на території України спростовуються змістом наданих рахунків, у яких передбачено й експедиторську винагороду за межами території України, а різниця між датою виставлення рахунка та датою фактичного перетину вантажем кордону не свідчить про недостовірність заявлених витрат. Щодо змісту CMR суд враховує, що відповідно до статті 932 Цивільного кодексу України та умов договору експедирування експедитор має право залучати до виконання своїх обов`язків інших осіб (перевізників), відмітки яких і наявні у CMR; при цьому автотранспортна накладна (CMR) не є документом, що містить числові значення складових митної вартості товару, а тому недоліки її оформлення не впливають на правильність визначення митної вартості.
Щодо зауважень про недоліки експортних декларацій країни відправлення (відсутність дати експорту, відміток митних органів, географічного пункту поставки за умовами FOB, відсутність перекладу та верифікації) суд зазначає таке. Частина друга статті 53 МК України містить вичерпний перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів. Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 53 МК України копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості; цей документ не входить до переліку, наведеного у частині другій статті 53 МК України. Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 у справі № 813/1350/14 вказав, що покупець не відповідає за заповнення експортної декларації країни відправлення. Виявлені відповідачем недоліки за своїм характером не стосуються числових значень складових митної вартості, а посилання на лист ДМСУ від 08.10.2010 № 11/2-10.16/11627-ЕП не є посиланням на норму закону, оскільки такий лист не є нормативно-правовим актом. Суд також враховує, що у складі додаткових пояснень позивач надав верифікований переклад експортної декларації. Відтак вказані зауваження є безпідставними.
Щодо зауваження про те, що наданий на вимогу прайс-лист виданий для ТОВ «ІНВАР» і суперечить суті прайс-листа, який має бути адресований необмеженій кількості потенційних покупців, суд зазначає, що прайс-лист – це довідник цін (тарифів) на товари, який безпосередньо адресований покупцю та є лише пропозицією щодо вартості товару, а його конкретна ціна, порядок її сплати визначаються сторонами та обумовлюються відповідним інвойсом. Така неповнота чи обмеженість відомостей прайс-листа не є обґрунтованою підставою як для витребування у декларанта додаткових документів, так і для коригування з цієї причини митної вартості. Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 у справі № 826/2277/16 зазначив, що прайс-лист є документом довільної форми, чинне законодавство не встановлює вимог до форми прайс-листів, тому митниця не може посилатись на неповноту чи обмеженість його відомостей, обґрунтовуючи свої сумніви. Разом з тим прайс-лист не є тим обов`язковим документом, який підтверджує митну вартість товарів; обов`язкове подання прайс-листа частиною другою статті 53 МК України не передбачено (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 804/6217/15).
Суд також зазначає, що у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу рішення про коригування заявленої митної вартості, окрім обов`язкових відомостей, визначених частиною другою статті 55 МК України, має також містити порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за таким другорядним методом.
При цьому сама лише інформація з бази даних ЄАІС про митну декларацію, яка була взята митним органом за основу при коригуванні митної вартості товару, не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару дійсно було імпортовано до України. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним органом доходів і зборів за другорядним (резервним) методом, суд повинен вимагати від відповідача доведення того, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною митною декларацією не була відкоригована, що відповідне рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом. Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 05.02.2019 у справі № 816/1199/15-а.
Дослідивши зміст оскаржуваних рішень, суд встановив, що у графі 33 щодо джерела коригування зазначено лише номер і дату митної декларації, окремі схожі характеристики товару та приблизну вагу, тоді як рішення не містять пояснень про те, чи дійсно товар за обраною декларацією-джерелом є ідентичним або подібним (аналогічним) оцінюваному, та не містять порівняння характеристик оцінюваного товару і товару, ціна якого взята за основу. Більше того, зі змісту самої митної декларації № 25UA400040019600U0 від 19.08.2025, на яку послався відповідач як на джерело коригування, вбачається, що відповідна поставка здійснювалася іншим імпортером, товар виготовлений іншим виробником, на умовах поставки FOB, тоді як обрана відповідачем «схожість» обмежилася найменуванням товару. За таких обставин обрана митна декларація не може вважатися такою, що стосується ідентичних або подібних (аналогічних) товарів за зіставних умов, а використання її як джерела за резервним методом без відповідних коригувань і пояснень не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 55 МК України та пункту 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів.
Наявність у автоматизованій системі інформації про те, що подібний товар у попередні періоди розмитнювався за вартістю більшою, ніж задекларована декларантом, за відсутності інших визначених законом підстав сама по собі не утворює підстав для відмови у визнанні заявленої митної вартості. Такий висновок узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду (зокрема, постанови від 21.08.2018 у справі № 804/1755/17, від 25.05.2021 у справі № 520/10386/2020, від 05.05.2022 у справі № 2040/6019/18, від 30.06.2022 у справі № 280/1824/19).
Неподання декларантом запитуваних митним органом документів за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.
З урахуванням наведеного суд вважає, що позивач подав до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості імпортованих товарів за основним методом, а, в свою чергу, відповідач не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар; правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідач не спростував, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.
Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд при розгляді справи враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), № 303-A, пункт 29).
Зважаючи на викладені порушення, допущені митним органом при здійсненні коригування митної вартості товарів, суд дійшов висновку про невідповідність рішень Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100349/2 від 08.09.2025, № UA209000/2025/100412/2 від 20.10.2025 та № UA209000/2025/100472/2 від 26.11.2025 критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Відповідно до статті 139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100349/2 від 08.09.2025.
Визнати протиправним і скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100412/2 від 20.10.2025.
Визнати протиправним і скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2025/100472/2 від 26.11.2025.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (ЄДРПОУ 43971343) на користь Українсько-польського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАР» (ЄДРПОУ 20787143) судовий збір у сумі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.