Справа № 462/1888/25 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І 
Провадження № 22-ц/811/2466/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Попенко І.І.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи: Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції, про визнання права власності,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4623681600:06:000:0097, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати покласти на відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.12.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована АДРЕСА_2 . Придбавши земельну ділянку, позивачка звела на ній житловий будинок. З метою державної реєстрації права власності на земельну ділянку, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вона звернулась до управління державної реєстрації Львівської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав. 04.01.2023 державним реєстратором відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку. Підставою для відмови державний реєстратор вказав те, що згідно з відомостями з Державного земельного кадастру власником земельної ділянки є ОСОБА_3 , на все нерухоме майно якого накладено арешти. Відповідач є у реєстрі боржників, що є перешкодою для вчинення реєстраційних дій. Наявність записів про накладення арешту на все нерухоме майно відповідача, а також запису про нього у реєстрі боржників, перешкоджають в оформленні за позивачкою права власності на належне їй нерухоме майно. Враховуючи наведене, просила задовольнити її позов.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16.06.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідача та обґрунтованості вимог покладається на суд під час розгляду справи. Оскільки спір про право власності є приватно-правовим, належним відповідачем у такій категорії спорів не можуть бути державний реєстратор чи нотаріус. Відмова у державній реєстрації права власності позивача була зумовлена наявністю в Державному земельному кадастрі запису про право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 , який внесений до Єдиного реєстру боржників та щодо якого зареєстровані обтяження, а тому саме він є належним відповідачем у справі щодо речового права. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежність ОСОБА_4 як відповідача та не зазначив, хто саме, на його думку, є належним відповідачем. Крім цього, вказує, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0603 га, кадастровий номер 4623681600:06:000:0097, на підставі договору купівлі-продажу, однак через наявність запису про право власності відповідача позбавлена можливості зареєструвати своє право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Суд безпідставно не врахував правовстановлюючі документи на земельну ділянку та обставини зведення на ній житлового будинку, введеного в експлуатацію з присвоєнням адреси та державною реєстрацією права власності, а також фактичне володіння і користування ділянкою позивачем. З огляду на відсутність іншого способу реалізації права на державну реєстрацію, єдиним належним способом захисту є визнання права власності в судовому порядку. Проте суд першої інстанції без належного мотивування відмовив у задоволенні позову.
Просить рішення скасувати та ухвали нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча була належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0603 га, кадастровий номер 4623681600:06:000:0097, яка розташована у АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Шаравара О.Р. та зареєстрований за № 1426.
Наведене також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №1973149 від 28.12.2005 р, номер правочину – 1089598.
Як вбачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.10.2022, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 . 
Відповідно до декларації про готовність об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 до експлуатації, замовником будівництва житлового будинку за цією адресою є ОСОБА_1 .
Як вбачається з інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості», житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 
04.03.2023 державним реєстратором Канюгою А.Я. прийнято рішення № 66023766 про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4623681600:06:000:0097. Підставою для відмови державним реєстратор вказав те, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, в тому числі за виконавчим провадженням про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад 3 місяці.Згідно з відомостями з Державного земельного кадастру власником земельної ділянки є ОСОБА_3 .Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявні арешти на все нерухоме майно ОСОБА_3 .
Аналогічним за змістом є також рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо земельної ділянки кадастровий номер 46236681600:06:000:0097 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. № 75163910 від 21.09.2024.
В матеріалах справи наявна інформаціюя з Єдиного реєстру боржників станом на 11.03.2025 про наявність відомостей відносно ОСОБА_3 .
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
У статті 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
За теоретичним визначенням відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має враховувати склад осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У постанові Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 200/5013/17 (провадження № 61-4050св21) вказано, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.
Судом встановлено, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу ними виконаний, ОСОБА_3 передав спірну земельну ділянку у фактичне володіння позивачки, яка вільно нею користується та не позбавлена права доступу до земельної ділянки, а відповідач не вчиняє жодних дій, які б свідчили про оспорювання чи невизнання прав ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що фактично позивачка не виконала необхідних юридичних процедур для завершення реалізації свого права власності на земельну ділянку та не здійснила своєчасно належним чином державну реєстрацію набутого права відповідно до чинного законодавства, що не було пов`язано із діями відповідача ОСОБА_3 .
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відсутність факту порушення відповідачем прав чи інтересів позивачки та неналежно обраний спосіб захисту свідчать про безпідставність заявлених вимог.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 19.05.2026

Головуючий 

Судді