ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 725/6594/24
провадження № 61-6215св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кайзер 2023»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івасюк Ігор Георгійович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 січня 2025 року, ухвалені у складі судді Одовічен Я. О. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 квітня 2025 року та додаткову постанову цього ж суду від 22 квітня 2025 року, ухвалені у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кайзер 2023» (далі - ТОВ «Кайзер 2023») про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, виділення 1/2 частки із спільного сумісного майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з жовтня 1996 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
Приблизно в 1998-1999 роках вони з чоловіком вирішили збудувати готельний комплекс з автомийкою «Кайзер» (далі - готельний комплекс « Кайзер », готельний комплекс) за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зважаючи на те, що вона мала у особистій власності салон краси «Париж», забезпеченням діяльності якого вона була постійно зайнята, вони з відповідачем домовилися про те, що оформленням документів на готельний комплекс з автомийкою «Кайзер» буде займатися ОСОБА_2 , а кошти на його будівництво вони будуть витрачати з прибутків, отриманих від діяльності салону краси «Париж».
Наприкінці 2004 року готельний комплекс «Кайзер» був збудований та почав функціонувати. Підприємницьку діяльність вони здійснювали як приватні підприємці, а прибуток від цієї діяльності був їх сімейним бюджетом, яким вони розпоряджалися спільно. У цьому закладі вона виконувала функцію адміністратора, а відповідач здійснював загальне керівництво. 
У 2005 році вони з чоловіком вирішили добудувати до готельного комплексу «Кайзер» приміщення ресторану. Будівництво здійснювалося за прибутки, які вони отримували від діяльності готельного комплексу. Будівництвом займався відповідач, а вона передавала йому кошти для здійснення будівельних робіт.
У 2012 році вона також почала займатися ресторанно-готельним бізнесом в Івано-Франківській області, а ОСОБА_2 - у Закарпатській області.
У 2015 році вони почали здавати готельний комплекс « Кайзер » в оренду. Орендну плату отримував її чоловік, мотивуючи це тим, що він відкриває новий бізнес і йому потрібні кошти, а половину орендної плати, яка належить їй, він тимчасово бере в борг та згодом повернеїй.
У березні 2023 року відповідач повідомив її про те, що продав готельний комплекс « Кайзер », за відсутності її згоди, оскільки така не була необхідною. На її вимогу відповідач повернув їй частину орендної плати за період з 2015 року до березня 2023 року, а за відчуження готельного комплексу грошових коштів їй не передавав. 
Надалі їй стало відомо, що відповідач у 2004 році 95/100 часток комплексу « Кайзер » оформив на ОСОБА_4 , який працював у них водієм та ніколи не мав коштів на будівництво такого об`єкта. Згодом право власності на спірний об`єкт було оформлено на матір відповідача ОСОБА_5 .
Незважаючи на те, що торгово-побутовий комплекс « Кайзер » літ. «А» площею 
724,9 кв.м та кафе літ. «Б» площею 521, 3 кв. м, що розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,0589 га, кадастровий номер 7310136300:14:003:0069, розташована за цією ж адресою, є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, 27 березня 2023 року на підставі актів прийому-передачі, посвідчених приватним нотаріусом 
Куніциною І. Є., торгово-побутовий комплекс «Кайзер» літ. «А» площею 724,9 кв. м та кафе літ. «Б» площею 521, 3 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0589 га, кадастровий номер 7310136300:14:003:0069, за цією ж адресою, було внесено до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кайзер 2023» (далі - ТОВ «Кайзер 2023»). 
Надалі ОСОБА_6 вийшов зі складу засновників товариства та переуступив свої права іншій особі.
Посилаючись на те, що відповідач протиправно позбавив її можливості володіти та розпоряджатися належним їй нерухомим майном, ОСОБА_1 просила суд:
визнати спільним майном подружжя торгово-побутовий комплекс « Кайзер » літ. «А» площею 724,9 кв. м та кафе літ. «Б» площею 521, 3 кв. м, що розташовані на 
АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0589 га, кадастровий номер 7310136300:14:003:0069, за цією ж адресою;
визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частку зазначеного нерухомого майна; 
витребувати з незаконного володіння ТОВ «Кайзер 2023» на її користь 1/2 частку торгово-побутового комплексу «Кайзер» літ. «А» площею 724,9 кв. м та кафе літ. «Б» площею 521, 3 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,0589 га, кадастровий номер 7310136300:14:003:0069, за цією ж адресою.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що торгово-побутовий комплекс «Кайзер» літ. «А» та кафе літ. «Б», що розташовані на АДРЕСА_1 , було створено як об`єкт нерухомого майна та одержано перший правовстановлюючий документ на нього 19 листопада 2004 року. У власності ОСОБА_2 було 5/100 часток. Інші 95/100 часток набув у власність 
ОСОБА_4 , який надалі подарував свою частку ОСОБА_5 (матір ОСОБА_2 )
ОСОБА_2 95/100 часток у праві власності на спірний торгово-побутовий комплекс успадкував після смерті матері у 2011 році. 
Таким чином, 95/100 часток торгово-побутового комплексу, що знаходиться на АДРЕСА_1 площею 724,9 кв. м належали ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності. 
Решта 5/100 часток торгово-побутового комплексу «Кайзер» відповідач набув у власність під час шлюбу, а тому вони були спільною сумісною власністю подружжя.
Водночас 12 лютого 2017 року ОСОБА_1 , перед укладенням між відповідачем та ОСОБА_6 договору дарування спірного майна, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примусу, згідно зі статтею 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на розпорядження, продаж або дарування належного їм на праві спільної сумісної власності будь-якого нерухомого майна. При цьому зазначила, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї та погодилася з тим, щоб усі їх умови визначалися чоловіком самостійно.
Таким чином, 5/100 часток у праві власності на торгово-побутовий комплекс «Кайзер» літ. «А» площею 724,9 кв. м та кафе літ. «Б» площею 521, 3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , вибули із спільної сумісної власності подружжя на підставі договору дарування від 17 лютого 2017 року у власність ОСОБА_6 за згодою ОСОБА_1 .
Земельна ділянка площею 0,0589 га, кадастровий номер 7310136300:14:003:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не перебувала у власності ОСОБА_2 , а належала на підставі договору купівлі-продажу 
від 07 вересня 2018 року сину відповідача - ОСОБА_6 , а тому зазначена земельна ділянка не спільною сумісною власністю подружжя. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу частково, суд першої інстанції, урахувавши складність справи, її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тривалість судового провадження, а також заперечення ОСОБА_1 , дійшов висновку про те, заявлений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу (48 000,00 грн) є завищеними, а тому підлягає зменшенню до 25 000 грн. 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірний об`єкт нерухомого майна - торгово-побутовий комплекс «Кайзер» літ. «А» площею 
724,9 кв. м та кафе літ. «Б» площею 521, 3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , було створено як об`єкт майна та одержано перший правовстановлюючий документ на нього 19 листопада 2004 року, де частка ОСОБА_2 становила 5/100 часток, а інші 95/100 часток набув у власність ОСОБА_4 .
Позивачка не довела, що при реєстрації права власності на спірний об`єкт ОСОБА_2 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, зокрема, з метою позбавлення ОСОБА_1 права власності на спірне майно, а також, що розміри часток ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не відповідали дійсності.
Зважаючи на те, що у 2011 році ОСОБА_2 у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 набув право власності на 95/100 часток торгово-побутового комплексу «Кайзер», суд першої інстанції, з урахуванням положень статті 57 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що 95/100 часток торгово-побутового комплексу, належали ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.
12 лютого 2017 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 нотаріально посвідчену згоду на відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, 
Зважаючи на те, що оригінал указаної згоди суду не надано, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивачки про призначення судової почеркознавчої експерти, яка заперечувала підписання такої згоди. 
За таких обставин, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду 
про те, що 5/100 часток торгово-побутового комплексу «Кайзер» літ. «А» 
площею 724,9 кв. м та кафе літ. «Б» площею 521, 3 кв. м, що розташовані на 
АДРЕСА_1 , вибули із спільної сумісної власності подружжя на підставі договору дарування від 17 лютого 2017 року у власність ОСОБА_6 за згодою ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції також погодився з висновком суду першої інстанції про те, що земельна ділянка площею 0,0589 га, кадастровий номер 7310136300:14:003:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , набута у власність ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2018 року, а отже така земельна ділянка ніколи не належала до спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, апеляційний суд урахував письмову розписку ОСОБА_1 від 31 березня 2023 року про отримання нею від директора ТОВ «Кайзер-2023» ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 100 000,00 дол. США за майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також її нотаріально посвідчену заяву від 31 березня 2023 року, в якій вона повідомила, що не має будь-яких претензій, в тому числі фінансового чи майнового характеру, до ТОВ 
«Кайзер-2023» щодо нерухомого та рухомого майна, яке знаходиться на 
АДРЕСА_1 , а саме торгово-побутового комплексу, земельних ділянок для обслуговування комплексу, рухомого майна для діяльності комплексу.
Залишаючи без змін додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, дослідивши подані на підтвердження відповідних витрат докази, перевіривши доводи сторін, заперечення позивача щодо розміру заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, надав правильну оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи та необхідністю процесуальних дій в суді, відповідність цієї суми критеріям реальності та розумності розміру витрат, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Додатковою постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року ОСОБА_2 задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 24 550,00 грн. 
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заява ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу подана з дотриманням вимог, визначених статтями 133, 134, 137, 141 ЦПК України, що є підставою для її задоволення. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У червні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івасюк І. Г., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року, додаткове рішення цього ж суду від 13 січня 2025 року, постанову Чернівецького апеляційного суду 
від 11 квітня 2025 року та додаткову постанову цього ж суду від 22 квітня 
2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 грудня 2021 року у справі № 247/66/17, від 29 червня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 03 липня 2019 року у справі 
№ 554/8023/15-ц, 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Посилається на те, що на порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої 
статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, помилково виходив з того, що при реєстрації права власності на спірний об`єкт ОСОБА_2 та ОСОБА_4 діяли добросовісно, без мети позбавлення ОСОБА_1 права власності на спірне майно, а також те, що визначені частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не відповідають дійсності.

Суди не звернули уваги на те, що замовником проектної документації та забудовником торгово-побутового комплексу «Кайзер» був ОСОБА_2 і лише після закінчення будівництва з`явився ще один співвласник ОСОБА_4 , який разом з ОСОБА_2 25 жовтня 2004 року звернувся до Чернівецького міського голови з листом про прийняття в експлуатацію торгово-побутового комплексу (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів) на АДРЕСА_1 .

Крім того, у суді першої інстанції ОСОБА_4 , який працював водієм у ОСОБА_2 , пояснив, що грошові кошти на будівництво торгово-побутового комплексу « Кайзер » відповідач брав у борг у його дядька ОСОБА_8 , який натомість став співвласником спірного об`єкта нерухомого майна. Надалі матір відповідача ОСОБА_5 повернула борг ОСОБА_8 , у зв`язку з чим він уклав із нею договір дарування спірного нерухомого майна. 

Таким чином, ОСОБА_4 не вносив жодних коштів на будівництво торгово-побутового комплексу «Кайзер», а отже, він безпідставно був зазначений у правовстановлюючих документах як співвласник спірного майна. 

Судам належало визнати, що 95/100 часток у праві власності на спірний об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з виникненням у подружжя спільного обов`язку щодо повернення боргу.

Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_5 ввійшло лише 95/100 часток торгово-побутового комплексу «Кайзер» літ. «А», загальною площею 724,9 кв. м. Водночас приміщення ресторану-кафе для обслуговування комплексу «Кайзер» літ. «Б», площею 521 кв. м, також було побудовано в період шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя та здано в експлуатацію 17 квітня 2012 року. 

17 лютого 2017 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування відчужив весь комплекс на користь свого сина ОСОБА_6 , а той 27 березня 2023 року на підставі акта приймання-передачі № 801 та № 802 передав його у власність ТОВ «Кайзер-2023».

Таким чином суди попередніх інстанцій не встановили всього обсягу набутого у шлюбі майна та джерела його набуття. 

Суди попередніх інстанцій помилково не взяли до уваги посилання позивачки на те, що ОСОБА_5 (матір відповідача) і ОСОБА_4 (водій відповідача), а також ОСОБА_6 (син відповідача) були обізнані, що готельний комплекс будувався в шлюбі з ОСОБА_9 за рахунок спільних коштів подружжя, а тому, укладені за їх участю правочини не можуть свідчити про добросовісність їхніх дій, оскільки є очевидним, що вони були направлені на виведення значної частки майна подружжя з об`єктів права спільної сумісної власності з метою уникнення його поділу. 

Суди попередніх інстанцій, без детального аналізу доводів та доказів сторін, обмежилися лише формальними висновками про відсутність доказів недобросовісності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та несправедливого розподілу часток між ними, а тому дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для визнання спірного не майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши відсутність оригіналу заяви ОСОБА_1 про надання відповідачу згоди на розпорядження спільним сумісним майном 
від 12 лютого 2017 року, відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи .

Водночас суд не звернув уваги на те, що оригінал заяви ОСОБА_1 
від 12 лютого 2017 року знаходиться у відповідача ОСОБА_2 , оскільки саме він пред`являв цю заяву 17 лютого 2017 року під час нотаріального посвідчення договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , на підставі якого останній набув у власність торгово-побутовий комплекс « Кайзер », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене позбавило ОСОБА_1 можливості довести факт відсутності її згоди на розпорядження спільним майном та підробки її підпису у цій заяві.

Суди попередніх інстанцій помилково не взяли до уваги аргументів позивачки про те, що з 2015 року ОСОБА_2 не передавав їй частку із доходів від діяльності комплексу « Кайзер », а у березні 2023 року ці кошти були передані їй власником ТОВ «Кайзер-2023» разом з компенсацією вартості рухомого майна, що знаходилося у комплексі. Позивачка вважала, що ТОВ «Кайзер-2023» має намір отримати приміщення комплексу в оренду, однак згодом дізналася, що власником спірного майна з 2017 року є ОСОБА_6 , який у березні 2023 року передав торгово-побутовий комплекс «Кайзер» до статутного капіталу ТОВ «Кайзер-2023».

У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну каргу від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Байцар І. Б., у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Відзив мотивовано тим, що посилання позивачки на те, що ОСОБА_2 брав у борг грошові кошти для будівництва торгово-побутового комплексу « Кайзер » у ОСОБА_8 є безпідставними, оскільки суперечить зібраним у справі доказам та показанням свідка ОСОБА_4 , який чітко описав зміст досягнутих домовленостей, а саме, що він стає співвласником будівництва і за кошти свого дядька фінансує 95 % вартості спорудження комплексу, за що отримує частку у праві власності на комплекс у розмірі 95/100 часток. 

Доводи касаційної скарги про те, до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_5 лише 95/100 часток торгово-побутового комплексу «Кайзер» 
літ. «А» загальною площею 724,9 кв. м, а приміщення ресторану-кафе для обслуговування комплексу літ. «Б» площею 521 кв. м було побудовано за рахунок спільних коштів подружжя та здано в експлуатацію пізніше - 17 квітня 2012 року, є необґрунтованими.

Будівництво комплексу «Кайзер» здійснювалося у дві черги. Будівництво першої черги до складу якої входила будівля літ. «А», загальною площею 724,9 кв. м було завершено у 2004 році і ця частина комплексу була прийнята в експлуатацію 
09 листопада 2004 року. 

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 була досягнута домовленість про фінансування будівництва комплексу «Кайзер» в цілому, в тому числі й кафе літ. «Б», а не певної його частини. 

Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 жовтня 2004 року № 856/19 було внесено зміни до рішення Виконавчого комітету від 08 серпня 2000 року № 576/15, яким було надано первинне погодження на проектування торгового комплексу, зокрема, розширено склад комплексу та змінено його назву на «Торгово-побутовий комплекс» у складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів». Тобто, ще до здачі першої черги в експлуатацію, первинне погодження на проектування комплексу було розширено, зокрема, шляхом включення до його складу кафе літ. «Б». 

Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій належно дослідили зібрані у справі докази та встановили джерело фінансування спірного нерухомого майна. 

У суді першої інстанцій позивачка підтвердила, що їй було відомо про те, що частка у праві власності на спірний комплекс розміром 95/100 часток була зареєстрована за ОСОБА_4 , не менше ніж за чотири роки до подання позову. 

Крім того, позивачка визнала, що отримала від учасників ТОВ «Кайзер 2023» до статутного капіталу якого було внесено торгово-побутовий комплекс «Кайзер», компенсацію у розмірі 100 000,00 дол. США., що також підтверджується складеною нею розпискою від 31 березня 2023 року. 

Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 14 травня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івасюк І. Г., на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року, додаткове рішення цього ж суду 
від 13 січня 2025 року, постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 квітня 2025 року та додаткову постанову цього ж суду від 22 квітня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івасюк І. Г., на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року, додаткове рішення цього ж суду 
від 13 січня 2025 року, постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 квітня 2025 року та додаткову постанову цього ж суду від 22 квітня 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Шевченківського районного суду м. Чернівці матеріали цивільної справи № 725/6594/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У жовтні 2025 року матеріали справи № 725/6594/24 надійшли до Верховного Суду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарги підлягає залишенню без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що з 10 жовтня 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 08 серпня 2000 року № 576/15 підприємцю ОСОБА_2 було погоджено проектування (свідоцтво № НОМЕР_1 ) торгового комплексу на АДРЕСА_1 та надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,06 га за рахунок земель запасу міста з викопіровкою з генплану. Зобов`язано забудовника розробити проектну документацію та погодити її в установленому порядку, виготовити документи на право тимчасового користування земельною ділянкою (т. 1, а. с. 25).
06 січня 2001 року між Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради та ОСОБА_2 укладений договір на право тимчасового користування земельною ділянкою площею 0,0600 га, що розташована на АДРЕСА_1 . Земельна ділянка надана на умовах оренди на 50 років (т. 1, а. с. 42-47).
Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 18 квітня 2001 року №339/9 внесено зміни до пункту 1.2 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 08 серпня 2000 року № 576/15 та після слів торгового комплексу доповнено словами «та мийки автомобілів» (т. 1, а. с. 26). 
Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради 12 жовтня 2004 року № 856/19 внесено зміни до пункту 1.2 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 08 серпня 2000 року № 576/15 та замінено назву об`єкта на «торгово-побутового комплексу (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів) на АДРЕСА_1 . 
Згідно з проектною документацією торгово-побутового комплексу на АДРЕСА_1 (робочих проектів, експертних висновків, технічних умов) замовником будівництва є підприємець ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 28- 41, 48- 51, 69- 73). 
20 серпня 2004 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_2 укладений договір оренди земельної ділянки, на підставі якого відповідачу передано в оренду земельну ділянку площею 0,0882 га, кадастровий номер 7310136300:14:003:0008, для облаштування підпірної стіни, що розташована на 
АДРЕСА_1 . Договір укладено строком на 47 років (т. 1, а. с. 66- 68).
Розпорядженням Чернівецького міського голови від 25 жовтня 2004 року № 597-р, згідно з листами приватних підприємців ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , для прийняття в експлуатацію торгово-побутового комплексу (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів ) на АДРЕСА_1 призначено державну технічну комісію (т. 1 а. с. 53).
29 жовтня 2004 року торгово-побутовий комплекс (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів), загальною площею 724,90 кв. м було прийнято в експлуатацію, про що складено акт державної технічної комісії, затверджений рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09 листопада 2004 року № 943/21 (т. 1, а. с. 54, 90).
19 листопада 2004 року Виконавчий комітет Чернівецької міської ради видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно торгово-побутового комплексу (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів) на АДРЕСА_1 , загальною площею 724,9 кв. м, відповідно до якого власниками об`єкта є ОСОБА_2 - 
5/100 часток та ОСОБА_4 - 95/100 часток (т. 1, а. с. 55, 56).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 травня 2023 року право власності на 95/100 часток торгово-побутового комплексу, що належали ОСОБА_4 , у зв`язку з відчуженням долі на підставі договору дарування від 04 грудня 2004 року серії ВВО № 263900, 07 грудня 2004 року зареєстровано за ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 105).
07 червня 2005 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на влаштування літнього майданчика на орендованій земельній ділянці площею 0,0882 га на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 65).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 лютого 2011 року спадкоємцем майна ОСОБА_5 є її син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 95/100 часток торгово-побутового комплексу (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів) на АДРЕСА_1 , загальною площею 724,9 кв. м (т. 1, а. с. 57- 58).
17 квітня 2012 року ОСОБА_2 подав до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівлі ресторану-кафе для обслуговування комплексу « Кайзер » літ. «Б», загальною площею 521,30 кв. м на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 75-76).
20 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М. М., на підставі якого дарувальник передав у власність обдаровуваного 95/100 часток торгово-побутового комплексу, що знаходиться на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 99).
08 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений договір про розірвання договору дарування від 20 січня 2017 року (т. 1, а. с. 236-237).
12 лютого 2017 року ОСОБА_1 надала своєму чоловіку ОСОБА_6 згоду на розпорядження, продаж або дарування належного їм на праві спільної сумісної власності будь-якого нерухомого майна. Зазначивши, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї та погодилася з тим, щоб усі їх умови визначалися чоловіком самостійно. Зазначена згода була засвідчена приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гундою А. М., зареєстрована в реєстрі за № 289. (т.1 , а. с. 240).
17 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений договір дарування, на підставі якого дарувальник передав у власність обдаровуваного торгово-побутовий комплекс, що знаходиться на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 228-230).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 червня 2024 року, 27 березня 2023 року на підставі акта приймання-передачі № 801, 802, право власності на торгово-побутовий комплекс, що знаходиться на АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «Кайзер-2023» 
(т. 1, а. с. 117).
31 березня 2023 року ОСОБА_1 склала заяву, в якій повідомила, що не має будь-яких претензій, в тому числі фінансового чи майнового характеру, до ТОВ «Кайзер-2023» щодо нерухомого та рухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - торгово - побутового комплексу, земельних ділянок для обслуговування комплексу, рухомого майна для діяльності комплексу. Зазначена заява засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І. Є., зареєстрована в реєстрі за № 907 (т. 1, а. с. 160).
Того ж дня ОСОБА_1 склала письмову розписку про отримання нею від директора ТОВ «Кайзер-2023» ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 
100 000 дол. США в рахунок за майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Фінансових та майнових претензій не має та мати не буде 
(т. 1, а. с. 161). 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Верховного Суду від 29 липня 2025року в справі № 369/6352/22, від 06 червня 2025 року в справі № 287/1092/23).
У справі, яка переглядається у касаційному порядку, суди встановили, що 95/100 часток торгово-побутового комплексу «Кайзер» літ. «А» та кафе літ «Б», що розташовані на АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, які він успадкував після смерті матері ОСОБА_5 , а 5/100 вказаного комплексу були відчужені ним за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволенні її позовних вимог.
Доводи касаційної скарги про те, що 95/100 часток у праві власності на спірний об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з виникненням у подружжя спільного обов`язку щодо повернення боргу, є необґрунтованими, оскільки позивачка не довела, а суди не встановили, обставин наявності між відповідачем та ОСОБА_8 позикових правовідносин. 

Крім того, встановлення джерела походження грошових коштів, за які 
ОСОБА_4 здійснював фінансування будівництва спірного торгово-промислового комплексу, у відповідній частці, не входить до предмету доказування у цій справі. 
Вирішуючи позовні вимоги суди не встановили, що при реєстрації права власності на спірний об`єкт ОСОБА_2 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, зокрема, з метою позбавлення ОСОБА_1 права власності на спірне майно, а також, що визначені частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не відповідають дійсності. 
Колегія суддів Верховного Суду урахувала, що оскільки спірний торгово-побутовий комплекс «Кайзер» літ «А» у тому числі кафе літ «Б», за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 було внесено до статутного капіталу ТОВ «Кайзер 2023», то позовна вимога про витребування 1/2 частки вказаного нерухомого не є належним способом захисту. 
Водночас, зважаючи на те, що позивачка не довела, що 95/100 часток торгово-побутового комплексу «Кайзер» літ «А», у тому числі кафе літ «Б», належали до спільної сумісної власності подружжя, а 5/100 часток указаного об`єкта нерухомого майна були відчужені відповідачем за відсутності її згоди, суди попередніх інстанцій, урахувавши заяву ОСОБА_1 від 31 березня 2023 року про те, що вона не має будь-яких претензій, в тому числі фінансового чи майнового характеру, до ТОВ «Кайзер-2023» щодо нерухомого та рухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також її розписку про отримання від директора ТОВ «Кайзер-2023» ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 100 000,00 дол. США, суди попередніх інстанцій загалом дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю. 
Із матеріалів справи відомо, що у апеляційній скарзі позивачка заявила клопотання про витребування у приватного нотаріуса Закарпатської області Форкаш М. М. оригіналу її заяви від 12 лютого 2017 року про надання дозволу на вчинення дій з нерухомим майном та від приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Куніциної І.Є. актів прийому-передачі від 27 березня 2023 року № 801 та 802. 
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2025 року зазначене клопотання задоволено частково. 
Витребувано у приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Закарпатської області Форкаш М. М. оригінал заяви ОСОБА_1 від 12 лютого 2017 року про надання дозволу на вчинення дій з нерухомим майном, посвідченої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гундою А. М., який був наданий ОСОБА_2 при укладенні договору дарування від 17 лютого 2017 року № 161.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2025 року витребувано у приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гунди А. М. оригінал заяви ОСОБА_1 від 12 лютого 2017 року про надання дозволу на вчинення дій з нерухомим майном.
Приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Закарпатської області Форкаш М. М. та приватний нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гунда А. М. повідомили суд про відсутність оригіналу заяви ОСОБА_1 від 12 лютого 2017 року про надання дозволу на вчинення дій з нерухомим майном, оскільки оригінал такої заяви видається заявнику, а у нотаріуса залишається лише її фотокопія.
Таким чином, зважаючи на відсутність оригіналу заяви ОСОБА_1 
від 12 лютого 2017 року про надання дозволу на вчинення дій з нерухомим майном, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивачки про призначення судової почеркознавчої експертизи. 
Посилаючись на те, що оригінал заяви від 12 лютого 2017 року знаходиться у відповідача, позивачка із клопотанням про витребування у нього цієї заяви не зверталася, інших доказів на підтвердження того, що таку заяву вона не підписувала суду не надала, а отже, не спростувала факту надання 
ОСОБА_2 згоди на розпорядження спільним майном та підробки її підпису у цій заяві. 
Посилання на незаконність оскаржуваних судових рішень в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо земельної ділянки площею 0,0589 га, кадастровий номер 7310136300:14:003:0069, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , касаційна скарга не містить. 
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 
За встановлених у цій справі обставин, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до надання суб`єктивної оцінки обставинам, які були предметом аналізу судів першої та апеляційної інстанції. 

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івасюк Ігор Георгійович, залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року, постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 квітня 2025 року та додаткову постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник