н\п 2/490/272/2026 Справа № 490/840/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Могила Д.І., за участі позивача, представника Головного управління національної поліції в Миколаївській області Нофенко М.В., прокурора Качаун А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями та бездіяльністю під час досудового розслідування, -
В С Т А Н О В И В:
04.02. 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Держави Україна моральної шкоди у розмірі 500 000 грн, спричиненої незаконними рішеннями та бездіяльністю під час досудового розслідування.
В обгрунтування позову посилається на те, що 15.04.2024 року вона звернулася до Миколаївської обласної прокуратури із заявою про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками ст. 172,191, 364, 366 КК України стосовно посадових осіб НУК імені адмірала Макарова та Херсонського навчально-наукового інституту НУК імені адмірала Макарова. Лише 23.05.2024 року за ухвалою слідчого судді, якою було задоволено її скаргу та зобов`язано уповноважену особу ВП № 1МРУП ГУНП в Миколаївській області внести відомості за її заявою до ЄРДР, такі відомості були внесені та розпочато кримінальне провадження № 12024153020000234.
05 липня 2024 року вона звернулася до ВП № 1МРУП ГУНП в Миколаївській області ізх клопотанням про визнання її потерпілою в цьому кримінальному провадженні , проте отримала постанову про відмову. Вона вимушена була неодноразово звертатися до слідчого судді зі скаргами на постанови дізнавача про відмову у визнанні її потерпілою, і лише після чергової ухвали слідчого судді від 29.01.2025 року їй надали права потерпілої в цьому кримінальному провадженні.
Всі ці незаконні дії працівників поліції були підтримані працівниками прокуратури, які завжди підтримували їх дії і просили суд відмовити у задоволенні її скарг. Так само відсутній будь-який кронтроль з боку прокуратури за діяльністю органів поліції.
19.09.2024 року вона звернулася до ГУНП в Миколаївській області із заявою про вчинення про вчинення кримінальних правопорушень посадовими особами НУК імені адмірала Макарова та Херсонського навчально-наукового інституту НУК імені адмірала Макарова , передбачених ч.1 ст. 364, 366 КК України , на що не отримала жодної відповіді і лише 16.10.20204 року отримала відповідь, що її заява була розглянута згідно ЗУ "Про звернення громадян".
В черговий раз її скарга на бездіяльність ВП № 1 була задволена та ухвалою слідчого судді від 26.11.2024 року зобов`язано начальника СУ ГУНП в Миколаївській області забезпечити внесення в ЄРДР відомостейЮ викладених в заяві. І все одно всупереч вимог КПК України та вказівок слідчого судді, такі відомосі були внесені до ЄРДР лише 12.12.2024 року.
Її неймовірно принижує той факт, що вона не захищена і що державні органи не можуть захистити її права , коли вона намагається протистояти корупції та беззаконню.
Така незаконна бездіяльність державних органів принижує її честь та гідність, примушує її витрачати багато часу на боротьбу.
Посилаючись на положення Коннституції України, Коніенції про захист прав людини та основоположнихї свобод, ст. 1174 ЦК України , просила про задоволення позову .
Вважає, що нею обгрунтовано та доведено факт порушення правоохоронними органами поліцією та прокуратурою її прав та нанесення їй моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 500 000 грн.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.02.2025 року відведено суддю Шолох Л.М. від розгляду справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями ві 06.02.2025 року головуючим по справі визначено суддю Гуденко О.А.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 10.02.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження
Від Добрікової І.В., яка діє в інтересах Миколаївської обласної прокуратури, надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що у цьому спорі позивач має довести, що саме рішенням та діями Миколаївської обласної прокуратури завдано моральної шкоди, тобто протиправність дій є тією обставиною, що знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками, що настали для позивача. Так, доводи позовної заяви як підстава позову зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчими та прокурорами у кримінальному провадженні. Однак прийняття слідчими суддями деяких із процесуальних рішень не є достатнім доказом протиправності дій посадових осіб та заподіяння позивачу моральної шкоди.
Крім того, незалежно від визначення або не визначення позивачем предмету оскарження, не надано жодного доказу про те, що посадовими особами органу Миколаївської обласної прокуратури вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, або при проведенні перевірок її скарг. Також не надані докази компетентних органів прокуратури вищого рівня (стаття 308 КПК), або судових рішень щодо порушень слідчим або прокурором вимог закону, в тому числі і розумних строків, і якими б було встановлено факт невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які ще тривають, та притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством. За весь період розслідування та процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12024153020000234 слідчими та прокурорами Миколаївської обласної прокуратури необґрунтовані, незаконні рішення не приймались.
Від представника Самарської Т.А., яка діє в інтересах Державної казначейської служби України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обгрунтування заперечень зазначає, що позивачка у позові взагалі не зазначає про правове обґрунтування залучення Казначейства до справи в якості Відповідача, а вказує лише Держава в особі Державної казначейської служби. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, але всі рівно залучає до справі в якості Відповідача – Казначейство. Наділення органів Казначейства повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України, не вказує на безумовний обов`язок останніх нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів. В свою чергу, Казначейство не завдавало Позивачці жодної моральної шкоди. Позов повинен бути безпосередньо пред`явлений до органу, що завдав шкоду. Отже, Позивачка помилково визначила Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом виконання рішень суду про стягнення шкоди з Державного бюджету, Відповідачем у цій справі.
Також зазначає про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки Закон не передбачає встановлення протиправності дій або бездіяльності слідчого та прокурора у кримінальному провадженні в порядку цивільного судочинства. Зважаючи на доводи Позивачки, варто зазначити й те, що реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнала Позивачка. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Незгода з процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні, які оскаржено в порядку, передбаченому КПК України, та скасування цих рішень в судовому порядку не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди»
Від Нофенко М.В., яка діє в інтересах ГУНП у Миколаївській області, надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також додаткові пояснення по справі. В обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що стала практика Верховного Суду визначає, що незгода з процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні, які оскаржено в порядку, передбаченому КПК України, та скасування цих рішень в судовому порядку не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди.Як вбачається, із позову ОСОБА_1 , вона не надала жодного доказу психічного чи фізичного впливу з боку Відповідачів, а також жодного доказу, які свідчили про протиправність їхніх дій чи бездіяльності. Крім того, ОСОБА_1 допитано в якості потерпілої, вручено пам`ятку про права та обов`язки потерпілої. За час проведення досудового слідства дії чи бездіяльність дізнавача у кримінальному провадженні № 12024153020000234 протиправними або незаконними не визнавались.
Ухвалою суду від 03 червня 2025року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. 
Судовий розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями позивачки про відкладення судового засідання.
Позивачка в судовому засіданні просила задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Звернула увагу суду на те, що слідчий тричі безпідстьавно відмовляв у визнанні її потерпілою у кримінальному провадженні, відкритому за її заявою саме про порушення її трудових прав . Отже, вона була визнана потерпілою лише в березні 2025 року , проте і з цього часу ій всіляко перешкоджали у реалізаціїї її прав як потерпілої, не давали ознайомлюватися з матеріалами кримінальної справи . Знов таки , доступ до кримінальної спрваи їй надали лише за вказівками слідчого судді. По кримінальному провадженню досудове розслідування проводиться неналежно, дізнавачі лише посилаються на те, що в порядку цивільного судочинства розглядаються дві справи за її позовами про оскарженян незаконної відмови у прийнятті на роботу , отже вони чекають на рішення суду , проте це все три різні епізоди і ці цівільні справи жодним чином не пов`язані між собою.
Також по цьому кримінальному провадженню взагалі були відсутні вказівки прокурора , отже вона вимушена була писати численні скарги і на кенрівництво посадових осіб поліції, і в Офіс Генерального Прокуророа щодо бездіяльності в межах розслідування - і лише після цих її скарг по справі провадилися якійсь слідчі дії та надавалися вказівки прокуратури. При досудовому розслідуванні порушуються розумні строки та принцип безперервності джосудового розслідування, але ж ця справа стосується порушення її трудових прав та незаконної відмови у прийнятті на роботу.
Від представника Державної казначейської служби надійшла заява про розгляд справи без його участі, підтримують викладену у відзиві позицію.
Представник ГУНП у Миколаївській області Нофненко М.В. в судовому засіданні просила відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві.
Прокурор Качаун А.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову за його недоведеністю та безпідставністю. По суті позовні вимоги позивачки зводяться до незгоди з процесуальними діями дізнавача, що має бутьи вирішено в порядку, передбачсеному КПК України.
Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.
За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.
Згідно зістаттею 19 Конституції України,органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України. Відповідно дост. 56 Конституції України,кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 звернулася до Миколаївської обласної прокуратури з заявою 15.04.2024 року про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками ст. 172, 191, 364, 366 КК України стосовно посадових осіб НУКА та Херсонського навчально-наукового інституту НУК, за фактом незаконного використання бюджетних коштів, зловживанні владою та службовими повноваженнями, шахрайстві з фінансовими ресурсами, шляхом подання неправдивої інформації з метою отримання незаконного прибутку, внаслідок якого завдана державі велика матеріальна шкода.
Вказана заява була перенаправлена до ВП №1МРУП ГУНП в Миколаївській області для розгляду, та в подальшому відмовлено у внесені відомостей до ЄРДР.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.05.2024, її скарга була задоволена та зобов`язано уповноважену особу ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області вчинити дію в порядку вимогст.214 КПК України за зверненням ОСОБА_2 з заявою від 15.04.2024 щодо внесення в Єдиний реєстр досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення.
Як вбачається з маетріалів справи, ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області внесено відомості до ЄРДР №12024153020000234 від 23.05.2024 про початок досудового за ч.1 ст.172 КК України, за фактом порушення трудових прав працівників Національного університету кораблебудування імені Адмірала Макарова.
23 травня 2024 року позивачка отримала витяг з ЄРДР №12024153020000234 про початок досудового за ч.1 ст.172 КК України.
В подальшому ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.05.2024 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області щодо невнесення відомостей до ЄРДР за її заявою від 15.04.2024 з правовою кваліфікацією за 191,364,366КК України.
Слідчий суддя акцентував увагу скаржника на тому, що у зазначеній вище ухвалі від 17.05.2024 року, було роз`яснено, що визначення попередньої правової кваліфікації кримінального правопорушення під час внесення відомостей до ЄРДР, враховуючи норми статей 2, 36, 40, 40-1, 214 КПК України, відноситься до виключної дискреції слідчого, дізнавача, прокурора. Слідчий суддя під час вирішення питання про визнання бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора щодо невнесення відомостей в ЄРДР не наділений повноваженнями на визначення кваліфікації кримінального правопорушення відносно викладених у заяві обставин.
02.07.2024 року позивачка звернулася до ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області з клопотанням про визнання її потерпілою в кримінальному провадженні №12024153020000234 від 23.05.2024 року, яке внесене в ЄРДР за її заявою щодо порушення її трудових прав Національним університетом кораблебудування ім. адмірала Макарова.
Постановою дізнавача ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області Сербул Н.М. від 05.07.2024 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілою в кримінальному провадженні №12024153020000234 від 23.05.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2024 року постанову дізнавача ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області Сербул Н.М. від 05.07.2024 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілою в кримінальному провадженні №12024153020000234 від 23.05.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України скасовано. Зобов`язано дізнавача ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області Сербул Н.М., відповідно до вимог ст. 220 КПК України, повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02.07.2024 року про залучення її потерпілою у кримінальному провадженні №12024153020000234 від 23.05.2024, про що повідомити заявника
Постановою дізнавача від 31.07.20204р. було відмовлено у визнанні потерпілою. В обґрунтування було зазначено, що не надано доказів на підтвердження спричинення моральної, фізичної та матеріальної шкоди.
Не погодившись з зазначеною постановою, 13.08.2024 р. позивачка звернулася зі скаргою, в якої просила зазначену постанову скасувати.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.11.2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову дізнавача від 31.07.2024р. про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №12024153020000234 - скасовано.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.01.2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено , постанову дізнавача від 11.11.2024 р. про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №12024153020000234 - скасовано. Як вбачається з вказаної ухвали суду, слідчий суддя зазначив , що ОСОБА_1 у цьому кримінальному проваджені користується правами потерпілої.
Лише після цього позивачку дізнавачем було визнано потерпілою у цьому кримінальному провадженні та надано пам`ятку про права потерпілої. 
Як вбачається з Довідки про хід досудового розслідування за матеріалами кримінального провадження, складеної ст. дізнавачем СД відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області Чугай Є., досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12024153020000234 від 23.05.2024 за ч. 1 ст. 172 КК України наразі триває, проведена низка слідчих дій, допитано свідків тощо.
Так, в обгрунтування своїх вимог позивакча посилається на положення ст. 1174 ЦК України , згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).
За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Таким чином, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини особи, яка завдала шкоду (завдавача шкоди). Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 зазначав, що тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Разом з тим, положеннями частини другої статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21, а також постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 зазначено, що завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Протиправність поведінки заподіювача моральної шкоди - це поведінка, яка заборонена законом, а протиправна бездіяльність - невчинення особою дій, які вона зобов`язана за законом вчинити. Це протиправні як дія і бездіяльність, так і рішення. Бездіяльність протиправна, якщо особа повинна була вчинити дію, але не вчинила.
Причинний зв`язок з`ясовується між причиною, тобто протиправністю поведінки, та шкодою, як наслідком. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Це відповідає концепції причини-умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Верховний Суд неодноразово зауважував, що саме лише задоволення аслідчим суддею скарги учасника криминального провадження не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями/бездіяльністю органу державної влади ( в даному випадку органу досудового розслідування та орагнами прокуратури, які здійснюютть процесуальне керівництво під час досудового розслідування) та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, безумовним наслідком такої протиправної поведінки (постанова Верховного Суду від 06 травня 2024 року в справі № 295/11824/23).
Не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17).
Судом встановлено, що дії посадових осіб відповідачів не визнавалися незаконними, адже скасування постанови дізнавача слідчим суддею не є безумовною підставою для встановлення скаржнику статусу потерпілого в кримінальному провадженні .
Велика Палата зазначила, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Судувід 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи татті1173,1174 ЦК України,суд маєвстановити:по-перше,невідповідність рішення,дії чибездіяльності органудержавної влади,органу владиАвтономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а цивільний суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
Як послідовно зазначеаю Верховний Суд, визнання особи потерпілою є процесуальним рішенням слідчого або прокурора. Слідчий суддя може скасувати постанову про відмову у визнанні потерпілим, але не має повноважень зобов`язувати визнати особу потерпілою. Разом з тим, скасування постанови не надає автоматично статус потерпілого (Постанова ККС ВС від 01.12.2022 по справі № 522/7836/21, Постанова ВП ВС від 11.03.2021 по справі № 9901/540/19). 
Щодо неправильного та неповного, на думку позивачки, здійснення досудового розслідування дізнавачем та неналежного здійснення прокурором процесуального керівництва в зазначеному кримінальному провадженні - то таке не доведено жодними доказами, таких доказів позвиачка суду не надала і навіть на них не посилалася, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці позивача. 
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантованестаттею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Ч.1ст. 303 КПК України визначений перелік рішень, дій чи бездіяльність слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. За правилами ст.306 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування розглядаються слідчим суддею місцевого суду.
За частиною другоюстатті 307 КПК України,ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Крім того, ст. 308 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи законні інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Так, як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_1 протягом 2024-2025 року подавалися численні скарги до слідчого судді на дії або бездіяльність дізнавача відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області у кримінальному провадженні №12024153020000234, проте у задоволеннні переважної більшості з цих скарг було відмовлено і постанови слідчого судді залишені в силі після перегляду в апеляційній інстанції ( судові рішення по справі № 490/3965/24). 
Таким чином, Кубатко В.М. скористалася своїм встановленим законом процесуальним правом на оскарження рішень та бездіяльності дізнавача. 
Проте, на думку суду, це не є фактом, яким преюдиційно було б встановлено незаконність дій чи бездіяльності слідчого/дізнавача або прокурора під час досудового розслідування.
Інші документи, копії яких були додані позивачем до позовної заяви є документами інформаційного характеру та також не доводять незаконність дій або бездіяльності дізнавача або прокурора, які проводять досудове розслідування кримінального провадження, у якому позивачка є потерпілою. Самі по собі клопотання, скарги позивача не підтверджують неправомірності дії відповідачів.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Водночас наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.
У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 641/5005/20 (провадження № 61-19219св21) зазначено, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
Позивач посилається на те, що моральна шкода їй спричинена також у зв`язку з тим, що вона вимушена була неодноразово звертатись до дізнавача з клопотанням про проведення певних слідчих дій, проте остання всіляко ухилявся від проведення слідчих дій. Надмірна тривалість кримінального провадження призводить до моральних страждань позивача, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебування у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна особа уникне відповідальності.
Оцінюючи доводи позивача в цій частині, суд враховує наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Відповідно до ч. 1 ст.28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Відповідно до п.8 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених законодавством. Слідчий/дізнавач є самостійним у своїй процесуальній діяльності, елементами процесуальної діяльності слідчого є його право розпочинати досудове розслідування, приймати процесуальні рішення у кримінальному провадженні, оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, у тому числі закривати кримінальне провадження, якщо наявні підстави, задовольнити або не задовольняти клопотання потерпілого у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Відповідно до п.7 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.
Таким чином, позивачка, як потерпіла у кримінальному провадженні має право заявляти клопотання, в тому числі ініціювати проведення слідчих дій. Проте, чинне кримінальне-процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органу досудового розслідування задовольняти всі клопотання учасників кримінального провадження та вчиняти всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження, оскільки такі дії в певних випадках можуть бути недоцільними, передчасними та ін. Крім того, орган досудового розслідування позбавлений можливості без законних на те підстав повідомляти будь-якій особі про підозру за відсутності доказів її вини.
Реалізація позивачем свого процесуального права на заявлення клопотань, оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого не свідчить про протиправну бездіяльність органу досудового розслідування. Можливість прийняття стороною кримінального провадження процесуального рішення і подальше скасування цього рішення у встановленому порядку передбачена нормами КПК України.
Саме по собі скасування слідчим суддею постанови про відмову у визщнанні її потерпілою в кримінальному провадженні не свідчить про завдання позивачці моральної шкоди та бездіяльність слідчих і прокурорів й причинний зв`язок між ними.
Також позивачка звертає увагу суду та в обґрунтування позовних вимог зазначає, що моральна шкода їй спричинена безвідповідальністю відповідлачів під час досудового розслідування, внаслідок чого вона була змушена звертатись зі скаргами та клопотаннями та перебувала у пригніченому стані через відчуття незахищеності з боку державних органів.
При розгляді справи з досліджених матеріалів встановлено, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке на даний час триває та не завершено, слідчим проведено певний обсяг слідчих та процесуальних дій, якій наразі в межах данної справи неможливо оцінити як недостатній. Також не підтверджені доводи про неефективність досудового розслідування.
Крім того, суд враховує, що чинним процесуальним Законом визначені умови і підстави для повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, які під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не встановлені. Також процесуальним законом визначені і різні форми закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні і підстави їх застосування. Тобто, не кожне кримінальне провадження, розпочате за повідомленням про вчинення кримінального правопорушення має завершитись складенням обвинувального акту та направленням його до суду.
Також суд враховує, що кримінальне процесуальне законодавство не визначає строків досудового розслідування до повідомлення особі про підозру у кримінальних провадженнях, розпочатих до внесення змін до ст. 219 КПК України, які визначають строки досудового розслідування у кримінальних провадженнях, в тому числі і до повідомлення особі про підозру. Порушення строків досудового розслідування, визначених КПК України, у даному кримінальному провадженні не встановлено. Процесуальні рішення щодо встановлення порушень розумних строків досудового розслідування, у порядку, визначеному КПК України, відсутні.
Таким чином, проведення досудового у розслідування у кримінальному провадженні, в тому числі тривалого внаслідок об`єктивних причин, з метою виконання вимог щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, виявлення як тих обставини, що викривають, так і тих, що виправдовують особу, надання їм належної правової оцінки та забезпечення прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, без порушення строків, визначених законом не може мати наслідком завдання моральної шкоди особі, яка звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення, та відповідно до ст.55 КПК України з моменту подання заяви про вчинення кримінального правопорушення набула статусу потерпілого.
Факт невдоволення особою, яка звернулась з заявою про вчинення злочину, певними подіями, рішеннями чи діями органу досудового розслідування, ходом та тривалістю досудового розслідування, внаслідок чого, особа, користуючись своїми процесуальними правами, звертається з клопотанням і скаргами у спосіб, передбачений КПК України, не може бути оцінений як заподіяна моральна шкода, оскільки державою закріплено організаційно правові механізми реалізації прав та повноважень усіх учасників кримінального провадження, що вже становить достатньо справедливу сатисфакцію.
Дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факт протиправної поведінки чи бездіяльності відповідачів під час досудового розслідування, навмисного затягування досудового розслідування, його тривалості внаслідок тривалої бездіяльності посадових осіб, пов`язаної з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України чи винесенням незаконних рішень, а також факту заподіяння моральної шкоди.
Суд при розгляді цивільної справи не уповноважений на встановлення обставин, події та складу кримінального правопорушення та не наділений повноваженнями досліджувати обставини кримінального провадження, належність та допустимість доказів, достатність чи відсутність підстав для вчинення слідчих чи процесуальних дій, в тому числі для повідомлення собі про підозру. 
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, саме по собі надання позивачці статусу потерпілого у зазначеному кримінальному провадженні, задоволення скарг в рамках такого кримінального провадження не завжди можуть свідчити про завдання позивачу моральної шкоди органами досудового розслідування без наведення конкретних обставин та оцінки доказів, які встановлюють та підтверджують чи спростовують причинно-наслідковий зв`язок між завданою моральною шкодою та бездіяльністю органів досудового розслідування (Постанова ВС від 19 листопада 2025 року по справі № 219/5704/21).
Крім того, сам факт оскарження постанов слідчого в межах даного кримінального провадження з урахуванням інших встановлених обставин справи не свідчить про протиправність дій органів досудового розслідування та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що з початку 2025 року органи досудового розслідування вживали заходи для встановлення обставин , викладених в заяві ОСОБА_1 .
З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами протиправність поведінки відповідачів, незаконність дій або бездіяльність органу досудового розслідування, який проводить досудове розслідування кримінального провадження №12024153020000234, неналежне здійснення прокуратурою процесуального керівництва , не доведено факт заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої також не обґрунтований, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України,судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 352 ЦПК України, суд,-
Ухвалив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями та бездіяльністю під час досудового розслідування - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повий текст судового рішення складено 28.05.2026 року
Суддя О.А. Гуденко