УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 265/1916/20
провадження № 61-5585ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Матвійчук Наталією Євгенівною, на ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 25 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дії начальника відділу Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шалабаєвої Лілії Сергіївни та заступника начальника Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мануїлової Наталії Вікторівни,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із скаргою про визнання неправомірними дії начальника відділу Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відділ, ВДВС) та заступника начальника відділу, в якій також просив постановити окрему ухвалу щодо начальника та заступника начальника відділу, направити її органу, до повноважень якого належить притягнення такої особи до дисциплінарної відповідальності, та до органу досудового розслідування за ознаками кримінального провадження, передбаченого частиною першої статті 364 КК України, стягнути з відділу на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. 
В обґрунтування скарги зазначено, що судовим наказом Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Листом ВДВС від 24 жовтня 2025 року на звернення представника заявника надано копію постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 з ідентифікатором доступу до АСВП та повідомлено, що у зв`язку з тимчасовою окупацією м. Маріуполя російською федерацією виконавчий документ втрачено. З`ясовано, що 16 квітня 2024 року заступником начальника винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення. 20 жовтня 2025 року після отримання адвокатського запиту начальником відділу скасовано постанову від 16 квітня 2024 року про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з тим, що відсутні дані про сплату боржником поточних аліментів, про погашення заборгованості зі сплати аліментів або про сплату боржником аліментів по дату повноліття дитини, виконавцем не було вчинено необхідних виконавчих дій та заходів примусового виконання рішення.
Далі 21 жовтня 2025 року заступником начальника винесено постанову про арешт коштів боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 296 948,00 грн. 22 жовтня 2025 року заступником начальника винесено постанову про накладення штрафу на боржника на користь стягувача у розмірі 148 474,00 грн за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
Отже, станом на дату звернення із скаргою до суду державним виконавцем вчиняються заходи примусового виконання за втраченим на тимчасово окупованій території і невідновленим виконавчим провадженням, що неправомірно.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 25 грудня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано неправомірними дії заступника начальника щодо винесення постанови № НОМЕР_1 від 21 жовтня 2025 року про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .
Визнано неправомірними дії заступника начальника щодо винесення постанови № НОМЕР_1 від 22 жовтня 2025 року про накладення штрафу на боржника  ОСОБА_1 .
Зобов`язано заступника начальника або іншу уповноважену особу такого органу ДВС скасувати постанову № НОМЕР_1 від 21 жовтня 2025 року про накладення арешту на кошти боржника, постанову № НОМЕР_1 від 22 жовтня 2025 року про накладення штрафу на боржника  ОСОБА_1 .
В задоволенні решти вимог за скаргою відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвійчук Н. Є., залишено без задоволення. Ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 25 грудня 2025 року залишено без змін. У задоволенні заяви адвоката Матвійчук Н. Є., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про стягнення судових витрат відмовлено.
Суди мотивували рішення тим, що начальник відділу, якому безпосередньо підпорядковується державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця має право своєю постановою скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якщо встановить порушення, що є підставою для відмови у вимогах ОСОБА_1 у цій частині.
Дублікат виконавчого листа у вказаному виконавчому провадженні за заявою виконавця було видано 16 грудня 2025 року згідно з ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра. Відтак виконавче провадження не могло бути відновленим раніше аніж 16 грудня 2025 року. Ухвалюючи постанови як 21 жовтня 2025 року про арешт коштів боржника, так і 22 жовтня 2025 року про накладення штрафу на боржника, тобто до моменту, коли виконавець отримав дублікат виконавчого документа, у виконавця не було правових відстав для проведення вказаних виконавчих дій.
Щодо стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу суд зазначив, що представником заявника надано ордер про надання правничої допомоги та попередній (орієнтовний) розрахунок, проте не надано до суду доказів понесення витрат на правничу допомогу. Тому суд не вирішує питання про розподіл судових витрат. 
Апеляційний суд також зазначив, що разом з апеляційною скаргою представником ОСОБА_1 - адвокатом Матвійчук Н. Є. подана заява про стягнення із заявника на користь ОСОБА_1 судових витрат у вигляді витрат на професійну допомогу у розмірі 2 000 грн. Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 відхилені, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з ВДВС на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.
25 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови:
постановити окрему ухвалу;
у стягненні з відділу на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.
у стягненні з відділу на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000,00 грн.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами проігноровані вимоги скаржника щодо винесення окремої ухвали відносно начальника та заступника начальника відділу, дії яких визнано судом незаконними.
Судом першої інстанції не взято до уваги докази понесених скаржником витрат на професійну правничу допомогу, не надано їм оцінку та зроблено неправомірний висновок про те, що скаржник не надав доказів понесених витрат, а суд апеляційної інстанції проігнорував вимоги про стягнення на користь скаржника витрат на професійну правничу допомогу. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів. 
Щодо оскарження судових рішень в частині відмови постановити окрему ухвалу та у стягненні з відділу на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у постанові Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року зазначено, що ОСОБА_1 у січні 2026 року через свого представника - адвоката Матвійчук Н. Є. подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги скарги повністю та вирішити питання витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, які він поніс в апеляційній інстанції.
Аналіз змісту оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що апеляційний судухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 25 грудня 2025 року в частині вирішення клопотання про постановлення окремої ухвали та розподілу судових витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 4 000,00 грн в апеляційному порядку по суті не переглядав, окремо зазначені питання за заявою скаржника в цій частині не вирішував.
Тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 25 грудня 2025 року в зазначеній частині слід відмовити.
У статті 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Отже, якщо стосовно певної вимоги судом не ухвалено рішення або не вирішено питання про судові витрати, це є підставою для звернення учасників справи із заявою про ухвалення додаткового рішення, а не підставою для касаційного оскарження судового рішення.
Оскільки апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції в частині вирішення клопотання про постановлення окремої ухвали та розподілу судових витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в апеляційному порядку по суті не переглядав, окремо зазначені питання за заявою скаржника в цій частині не вирішував, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2026 рокув зазначеній частині також слід відмовити.
Щодо оскарження постанови апеляційного суду в частині відмови у стягненні з відділу на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000,00 грн.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (стаття 452 ЦПК України).
Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) вказано, що:
«апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи. А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України). У частинах другій, четвертій статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи. Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).
Подання апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги. Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження.
Отже, у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою особи, яка падала апеляційну скаргу, від такої, унеможливлюється повторне звернення цієї особи з апеляційною скаргою на оскарження судового рішення, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження поданням відзиву на апеляційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги. Однак такий же за своїми наслідками результат вони б отримали і у разі закриття апеляційного провадження, оскільки судове рішення, ухвалене судом першої інстанції по суті спору, залишається без змін.
Тому у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України)».
Апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матвійчук Н. Є., залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в оскарженій частині вимог скарги ОСОБА_1 залишив без змін, тому правильно відмовив у задоволенні заяви скаржника про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду в частині відмови у стягненні з відділу на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 25 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року у справі № 265/1916/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима 

П. І. Пархоменко