ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року  м.Дніпро Справа № 904/5938/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів: Дарміна М.О., Чус О.В.

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:
від позивача: не з`явився
від відповідача-1: не з`явився
від відповідача-2: Скосарев І.Д.
від відповідача-3: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  
Дніпровської міської ради 
на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025р. 
(суддя   Рудь І.А., м. Дніпро) 
прийняту за результатами розгляду заяви 
Фізичної особи-підприємця Мінки Сергія Миколайовича 
про забезпечення позову 
у справі 
за позовом Фізичної особи-підприємця Мінки Сергія Миколайовича, м. Дніпро
до відповідача-1: Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради, м. Дніпро;
відповідача-2: Дніпровської міської ради, м. Дніпро в особі конкурсної комісії з визначення операторів-суб`єктів господарювання будь-якої форми власності, які організовують та проводять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування;
відповідача-3: Дніпровської міської ради, м. Дніпро в особі постійної комісії ради з питань транспорту та зв`язку
про зобов`язання вчинити певні дії 
ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог.

Позивачем до господарського суду було подано заяву про уточнення способу забезпечення позову, в якій останній просив суд до набрання рішенням Господарського суду Дніпропетровської області законної сили у справі № 904/5938/25 за позовом Фізичної особи-підприємця Мінки Сергія Миколайовича до Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради в особі Конкурсної комісії з визначення операторів - суб`єктів господарювання будь-якої форми власності, які організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста та Дніпровської міської ради в особі постійної комісії міської ради з питань транспорту та зв`язку про визнання незаконними та скасування рішень та визнання недійсним правочину щодо одностороннього розірвання договору вжити заходи забезпечення позову та заборонити Комунальному підприємству "Транспортна інфраструктура міста" визначати оператора майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30-А, а також передавати на договірних засадах іншим особам право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30 А.

2.Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у справі № 904/5938/25 заяву Фізичної особи-підприємця Мінки Сергія Миколайовича задоволено повністю. Заборонено Комунальному підприємству "Транспортна інфраструктура міста" визначати оператора майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30-А, а також передавати на договірних засадах іншим особам право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30 А, до набрання рішенням законної сили у даній справі.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, Дніпровська міська рада звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасвати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у справі № 904/5938/25, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

4.Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник вважає, що Позивачем не доведено реальності ризиків, які є підставою для застосування заходів забезпечення позову відповідно до ст. 136 ГПК України. Суд першої інстанції послався на твердження Позивача про те, що постійна комісія міської ради з питань транспорту та зв`язку нібито ухвалила рішення укласти тимчасовий договір з іншим оператором ( ФОП Синєгубовим О.С. ), посилаючись на відеозапис засідання комісії. Проте, на думку Скаржника, суд не врахував, що комісія міської ради може надавати лише рекомендації, але не має повноважень самостійно укладати господарські договори від імені комунального підприємства, а рішення комісії не створює автоматичних зобов`язань для КП "Транспортна інфраструктура міста" укладати договір із зазначеною третьою особою. Крім того, Позивачем не надано жодного доказу ( наказу, оголошення конкурсу, проекту договору ), який би свідчив про те, що саме Відповідач -1 розпочав процедуру надання прав на майданчик. Таким чином, посилання Позивача ґрунтується на помилковому ототожненні рекомендацій депутатської комісії з діями господарюючого суб`єкта та є лише припущенням.
Водночас, на думку Скаржника, визначення оператора паркування є дискреційним повноваженням комунального підприємства та міської ради, яке реалізується через відповідні конкурсні процедури, а судова заборона на реалізацію цих повноважень фактично блокує виконання владних управлінських функцій органів місцевого самоврядування у сфері благоустрою та транспорту. Захід забезпечення є неспівмірним, оскільки приватний комерційний інтерес Позивача ставиться вище за інтерес територіальної громади у ефективному використанні комунального майна.
При цьому Скаржник зазначає, що рішенням Дніпровської міської ради від 19.03.2025 р. № 64/64 внесено зміни до Правил паркування транспортних засобів, зокрема пункт 5.3 Правил у новій редакції передбачає право Балансоутримувача укласти тимчасовий договір на строк до 6 місяців з оператором, погодженим з постійною комісією міської ради з питань транспорту та зв`язку і департаментом транспорту, до моменту визначення оператора на конкурсних засадах. Зі змісту цієї норми випливає, що укладення тимчасового договору є проміжним заходом, а кінцевою метою є проведення конкурентної процедури (конкурсу) для визначення постійного оператора. Однак оскаржувана ухвала, забороняючи КП "Транспортна інфраструктура міста" визначати оператора та передавати права на експлуатацію майданчика, фактично блокує можливість проведення самого конкурсу. У зв`язку з цим Скаржник вказує на порушення судом першої інстанції ч. 12 ст. 137 ГПК України, яка встановлює пряму заборону вжиття заходів забезпечення позову, що полягають у припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені територіальної громади ( органу місцевого самоврядування ).
Скаржник наголошує на порушенні балансу інтересів та непропорційному втручанні у господарську діяльність КП "Транспортна інфраструктура міста". Заборона визначати оператора та передавати право на експлуатацію призводить до того, що комунальне майно ( паркувальний майданчик ) може простоювати, не приносячи дохід до бюджету міста, або експлуатуватися хаотично без належного контролю. Суд не врахував, що для комунального підприємства «володіння» без права оперативного управління та передачі в експлуатацію означає прямі збитки та невиконання статутних завдань. Основною метою діяльності КП "Транспортна інфраструктура міста" є організація паркувального простору та отримання прибутку для місцевого бюджету, а накладена заборона примусово виводить об`єкт інфраструктури з легального економічного обігу на невизначений термін розгляду справи.
Скаржник вважає безпідставним застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.12.2023 р. у справі № 904/1934/23, оскільки зазначена справа стосувалася стягнення грошових коштів, де дійсно існує ризик виведення активів, тоді як у даній справі предметом спору є немайнові вимоги ( визнання незаконними рішень та недійсним правочину про розірвання договору ). На думку Скаржника, у разі задоволення позову правочин про розірвання договору буде визнано недійсним, а права Позивача будуть відновлені автоматично ( реституція становища ), і наявність або відсутність іншого тимчасового оператора на майданчику не унеможливлює виконання такого рішення суду. Відтак суд першої інстанції помилково застосував стандарт доказування для справ про стягнення боргу до даного господарського спору.

5.Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Фізична особа-підприємець Мінка Сергій Миколайович подав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги Дніпровської міської ради та вважає її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу — без змін.
Позивач зазначає, що різні частини апеляційної скарги суперечать одна одній та нівелюють зміст самої скарги. Зокрема, Скаржник, з одного боку, наполягає на тому, що реальні ризики передання права на управління паркувальним майданчиком третім особам відсутні, а надані докази вказують лише на ймовірність їх настання. З іншого боку, Скаржник стверджує, що застосований судом захід забезпечення позову фактично зупинив роботу Відповідача -1, який не має можливості отримувати прибуток від передання паркувального майданчику в управління іншим операторам. З останніх тез, на думку Позивача, випливає, що сам Апелянт переконаний у необхідності передати спірний паркувальний майданчик в управління третім особам, що підтверджує реальність намірів Відповідачів щодо передання на договірних засадах права на управління майданчиком до вирішення судового спору.
Позивач наголошує, що таке передання позбавить змісту всю конкурсну процедуру обрання оператора, яку він вже пройшов, а все його придбане майно в якості інвестицій у майданчик також буде передано у володіння та користування третій особі. Наявність договірних відносин стосовно спірного об`єкта з іншою особою ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду, оскільки права та обов`язки третьої особи матимуть іншу, не оскаржену підставу, що вимагатиме повторного звернення до суду.
Позивач звертає увагу на те, що Скаржник вказує на порушення інтересів Відповідача -1 ( КП "Транспортна інфраструктура міста" ), однак саме ця юридична особа погоджується з оскаржуваною ухвалою, не оскаржує її, не подала заяви про приєднання до апеляційної скарги та не вчиняла жодних процесуальних дій, які б свідчили про порушення її прав.
Щодо посилання Скаржника на ч. 12 ст. 137 ГПК України ( помилково зазначену в апеляційній скарзі як ч. 12 ст. 136 ГПК України ), Позивач зазначає, що на час розгляду питання забезпечення позову жодного конкурсу не оголошено та не проводиться. Оскаржувана ухвала не містить заборони проводити будь-які конкурси, а висновок Скаржника про «грубе порушення судом імперативної норми» заснований на хибному тлумаченні змісту вжитих заходів забезпечення позову. Посилання Скаржника на зазначену норму засноване на імовірних перешкодах для проведення імовірного конкурсу, тоді як ця норма створена для забезпечення завершення цілком конкретних публічних конкурсних процедур.
Щодо тверджень Скаржника про «прямі збитки для бюджету Дніпра», Позивач зазначає, що відповідно до п. 4.1 договору № 817 ОП оператор щомісячно сплачує Балансоутримувачу за користування майданчиком плату у розмірі 2 400,00 грн. Оскільки Позивач вважає договір дійсним, він продовжує вчасно вносити цю плату, незважаючи на неможливість використання майданчика у своїй підприємницькій діяльності. Таким чином, Відповідачі, територіальна громада та бюджет Дніпра отримують те, на що розраховували при укладенні договору. Скаржником, крім абстрактних міркувань про збитки, не надано відповідного розрахунку, не заявлено до суду першої інстанції заперечень на заяву про забезпечення позову та не подано заяви про зустрічне забезпечення позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ГПК України. Позивач зазначає, що можливість імовірних збитків Відповідача не є підставою для відмови у застосуванні заходів забезпечення позову, а є підставою для застосування зустрічного забезпечення.
Позивач також зазначає, що у своїй заяві про забезпечення позову він навів конкретні докази реального наміру Відповідачів ускладнити виконання рішення суду, а саме — відеозапис засідання постійної комісії Дніпровської міської ради з питань транспорту та зв`язку, де комісією ухвалено укласти тимчасовий договір на експлуатацію та організацію спірного майданчика з ФОП Синєгубовим О.С. При цьому, відповідно до п. 5.3 Правил паркування, на які посилається сам Скаржник, мова йде не про «рекомендації», а про погодження тимчасового договору з новим оператором.
Позивач вказує, що апеляційна скарга не розкриває зміст завдання Відповідачам «неспівмірних негативних наслідків» продовженням чинності договору № 817 ОП та неукладенням на цей час договору щодо того ж майданчика з іншим оператором. Апеляційна скарга не містить конкретних підстав для скасування ухвали, передбачених ст. 277 ГПК України, що свідчить про її необґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2025 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді – Дармін М.О., Чус О.В..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2025 р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи № 904/5938/25. 
Матеріали оскарження ухвали у справі № 904/5938/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Розпорядженням керівника апарату суду від 29.12.2025 р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чус О.В. відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених Рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025р. №1, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів.
Автоматичною системою документообігу, для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження у справі, тощо визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Дарміна М.О., Чередка А.Є.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.12.2025 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 18.02.2026 р..
17.02.2026 р. в систему "Діловодство спеціалізованого суду" внесено інформаційну довідку, відповідно до якої та з у зв`язку з перебуванням судді-доповідача Кощеєва І.М. на лікарняному, розгляд справи, призначеної на 17.02.2026 р. не відбувся.
Розпорядженням керівника апарату суду від 09.03.2026 р., у зв`язку з вирішенням питання щодо відкриття апеляційного провадження у справі, на виконання пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених Рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025 р. № 1, для дотримання принципу незмінності колегії суддів при розгляді справи здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі, відповідно до якої визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Кощеєв І.М., судді: Дармін М.О., Чус О.В..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2026 р., судовою колегією у визначеному складі, прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у справі № 904/5938/25. Розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 27.05.2026 р. 
Позивача та Відповідачів-1,3 не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Беручи до уваги, що неявка вказаних учасників провадження у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників Позивача та Відповідачів-1,3. 
У судовому засіданні 27.05.2026 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

Фізична особа - підприємець Мінка Сергій Миколайович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради в особі конкурсної комісії з визначення операторів - суб`єктів господарювання будь-якої форми власності, які організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста, викладеного у Протоколі № 6 від 26.06.2025 р., яким визначено необхідність внесення всієї заявленої суми інвестиції ФОП Мінка С.М. протягом 1 (одного) місяця з моменту укладення договору про організацію та експлуатацію майданчика для паркування за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, б. 30-А;
- визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради в особі Постійної комісії міської ради з питань транспорту та зв`язку, викладеного в Протоколі № 130 від 18.09.2025 р., яким у питанні 3 порядку денного вирішено рекомендувати Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради розірвати з фізичною особою-підприємцем Мінка Сергій Миколайович договір № 817 ОП від 01.07.2025 р. “Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування”;
- визнати недійсним правочин Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" щодо одностороннього розірвання договору № 817 ОП “Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування” від 01.07.2025 р. з Фізичною особою - підприємцем Мінка Сергій Миколайович який викладено в листі № 25/25-88 від 01.10.2025 р.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прийняття оскаржуваних рішень у Позивача, починаючи з 01.10.2025 р., припинилося право на предмет договору № 817 ОП від 01.07.2025 р. шляхом одностороннього розірвання Комунальним підприємством "Транспортна інфраструктура міста" зазначеного договору. Позивач вважає, що висновки, покладені в основу оскаржуваних рішень, зроблені Відповідачами самостійно та на власний розсуд, що порушує принципи договірних зобов`язань.
Разом з позовною заявою Позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив суд: до набрання рішенням Господарського суду Дніпропетровської області законної сили у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Мінки Сергія Миколайовича до Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради в особі Конкурсної комісії з визначення операторів - суб`єктів господарювання будь-якої форми власності, які організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста та Дніпровської міської ради в особі постійної комісії міської ради з питань транспорту та зв`язку про визнання незаконними та скасування рішень та визнання недійсним правочину щодо одностороннього розірвання договорувжити заходи забезпечення позову та заборонити Комунальному підприємству "Транспортна інфраструктура міста" ініціювати та проводити конкурс з визначення оператора майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30-А , а також передавати на договірних засадах іншим особам право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, Вул. Березинська, буд. 30 А.
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що предметом поданого позову є визначення недійсності одностороннього правочину Відповідача -1 з розірвання Договору № 817 ОП “Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування” з Позивачем на підставі рішень Відповідача -2 та Відповідача -3 ( дані рішення стали підставою для вчинення такого правочину ). Підставами позову є невідповідність всіх оскаржуваних рішень законодавству та положенням договору, оскільки висновки, що покладені в основу цих рішень зроблені Відповідачами самостійно та на власний розсуд, що порушує всі принципи договірних зобов`язань. Позивач зазначає, що договір № 817 ОП “Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування” було укладено за результатами конкурсу з визначення оператора, у листі КП "ТРАНСПОРТНА ІНФРАСТРУКТУРА МІСТА" ДМР № 25/25-88 від 01.10.2025 р. зазначено, що такий договір втратить чинність 20.10.2025 р., як і право користування цим майданчиком Позивачем. Наслідком незаконного розірвання договору є оголошення нового конкурсу для визначення іншого оператора та подальшого укладення з ним аналогічного розірваному договору. Як вбачається з акту приймання-передачі від 01.07.2025 р. майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, Вул. Березинська, буд. 30-А Відповідач -1 є балансоутримувачем майданчика, що є предметом Договору № 817, а отже є ініціатором проведення конкурсу на визначення оператора. Таким чином, вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову щодо заборони Відповідачу -1 в подальшому вчиняти дії з організації конкурсу на визначення оператора, якому буде передано право Позивача на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, Вул. Березинська, буд. 30-А може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся.
В подальшому, Позивачем до господарського суду було подано заяву про уточнення способу забезпечення позову, в якій останній просив суд до набрання рішенням Господарського суду Дніпропетровської області законної сили у справі № 904/5938/25 за позовом Фізичної особи-підприємця Мінки Сергія Миколайовича до Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради в особі Конкурсної комісії з визначення операторів - суб`єктів господарювання будь-якої форми власності, які організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста та Дніпровської міської ради в особі постійної комісії міської ради з питань транспорту та зв`язку про визнання незаконними та скасування рішень та визнання недійсним правочину щодо одностороннього розірвання договору вжити заходи забезпечення позову та заборонити Комунальному підприємству "Транспортна інфраструктура міста" (код ЄДРПОУ 23357437; 49003, місто Дніпро, вул.128-ї Бригади Тероборони, 6.8) визначати оператора майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30-А, а також передавати на договірних засадах іншим особам право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30 А.
Обґрунтовуючи подану заяву про уточнення способу забезпечення позову, Позивач посилається на те, що під час проведення підготовчого засідання та розгляду заяви про забезпечення позову було з`ясовано, що Позивач продовжує виконувати свої зобов`язання за договором № 817 ОП, в той час коли Відповідач -3 вже вживає заходи для укладення тимчасового договору з іншим оператором, де предметом є право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30 А, який є предметом договору, який розірвано в односторонньому порядку з Позивачем. На підтвердження вказаних тверджень Позивач вказує на те, що 03.11.2025 р. у мережі на каналі “Виконком та постійні депутатські комісії ДМР” розміщено відео засідання постійної комісії Дніпровської міської ради з питань транспорту та зв`язку ( Відповідач -3 ), де комісією ухвалено укласти тимчасовий договір на експлуатацію та організацію спірного майданчика з ФОП Синєгубовим О.С. Стосовно ж виконання зобов`язань Позивачем за договором та відсутність ризику будь-яких збитків для Відповідачів від вжиття заходів забезпечення позову, Позивачем надано платіжні інструкції № 207 від 14.10.2025 р., № 209 від 15.10.2025 р., № 211 від 13.11.2025 р. про внесення плати за договором № 817 ОП. На думку Позивача, вказане є додатковою підставою для задоволення даної заяви та спростовує доводи Відповідачів, оскільки вказує на реальність існування істотності ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся. Разом з тим, вбачається, що Відповідачі й не мають наміру організовувати конкурс на передачу майнового права на експлуатацію та організацію спірного майданчика, а мають на меті укласти договір з Третьою особою поза конкурсними процедурами, а отже заявлений Позивачем спосіб забезпечення позову, що викладений у заяві від 20.10.2025 р. буде неефективним, тому нововиявлені Позивачем обставини вимагають внесення змін до раніше поданої заяви в частині способу забезпечення позову на тих же підставах та попереднім обґрунтуванням.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у справі № 904/5938/25 заяву Фізичної особи-підприємця Мінки Сергія Миколайовича задоволено повністю. Заборонено Комунальному підприємству "Транспортна інфраструктура міста" визначати оператора майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30-А, а також передавати на договірних засадах іншим особам право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30 А, до набрання рішенням законної сили у даній справі.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку Відповідача з тим, щоб забезпечити Позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь Позивача. Суд зазначив, що враховуючи загальний обсяг право- та дієздатності юридичної особи – Відповідача -1, а відтак і можливість вільного розпорядження ним майном чи майновими правами, неприйняття заходів забезпечення позову може у подальшому ускладнити або унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист права в межах предмета позову. Суд послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.12.2023 р. у справі № 904/1934/23, згідно з якою можливість Відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном є беззаперечною, а вимога надання доказів щодо очевидних речей свідчить про застосування завищеного стандарту доказування. Суд також послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 р. у справі № 754/5683/22, зазначивши, що ні характер спору, ні те, чи підлягає рішення примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні підстав для забезпечення позову. Суд дійшов висновку, що обраний захід забезпечення позову є допустимим та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обтяжене майно фактично перебуває у власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача-2, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження у даній справі є ухвала суду першої інстанції, якою задоволено Заяву та вжито відповідні заходи забезпечення позову.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Підстави для забезпечення позову визначено у ст. 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до частини 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною 3 ст. 137 ГПК України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.
Частиною 4 ст. 137 ГПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими Позивачем вимогами.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів Позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони Відповідачу вчиняти певні дії.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими Позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу ( така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 р. у справі № 922/2928/17, від 05.08.2019 р. у справі № 922/599/19).
Крім того, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими Позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах № 914/2157/19 від 20.07.2020 р., № 910/19256/16 від 10.04.2018 р., № 910/20479/17 від 14.05.2018 р., № 922/1605/18 від 11.09.2018 р., № 909/526/19 від 14.01.2019 р., № 925/288/17 від 25.01.2019 р., № 904/1417/19 від 26.09.2019 р.
Отже, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами.
Водночас не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
У разі звернення особи до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення, при задоволенні якої, не вимагатиме примусового виконання, то має застосуватися та досліджуватися не така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, позаяк Позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 р. у справі № 910/1040/18, постанові Верховного Суду від 15.01.2026 р. у cправі № 916/3668/25.
З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, вирішуючи питання про забезпечення позову, суди перевіряють, а заявник відповідно повинен навести суду достатні підстави для застосування того чи іншого виду забезпечення позову.
Як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваного судового рішення, предметом позову у даній справі є визнання незаконними та скасування рішень Дніпровської міської ради в особі конкурсної комісії з визначення операторів, яким визначено необхідність внесення всієї заявленої суми інвестиції ФОП Мінка С.М. та яким у вирішено рекомендувати розірвати з ФОП Мінка С. М. договір № 817 ОП від 01.07.2025 р. “Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування”, а також визнання недійсним правочин Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" щодо одностороннього розірвання договору № 817 ОП “Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування” від 01.07.2025 р. з ФОП Мінка С. М.
З огляду на те, що у даній справі Позивач звернувся до суду з немайновими позовними вимогами, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Має також досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе Позивач їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Отже, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен встановити наявність обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2018 р. у справі №913/257/18).
Предметом поданого позову є визначення недійсності одностороннього правочину Відповідача -1 з розірвання Договору № 817 ОП “Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування” з Позивачем на підставі рішень Відповідача- 2 та Відповідача -3 (дані рішення стали підставою для вчинення такого правочину). 
Підставами позову, як зазначає Позивач - є невідповідність всіх оскаржуваних рішень законодавству та положенням договору, оскільки висновки, що покладені в основу цих рішень зроблені Відповідачами самостійно та на власний розсуд, що порушує всі принципи договірних зобов`язань.
Позивач наголошує, що договір № 817 ОП “Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування” було укладено за результатами конкурсу з визначення оператора, у листі КП "ТРАНСПОРТНА ІНФРАСТРУКТУРА МІСТА" ДМР №25/25-88 від 01.10.2025 р. зазначено, що такий договір втратить чинність 20.10.2025 р., як і право користування цим майданчиком Позивачем. 
На переконання Позивача - наслідком незаконного розірвання договору є оголошення нового конкурсу для визначення іншого оператора та подальшого укладення з ним аналогічного розірваному договору. Як вбачається з акту приймання-передачі від 01.07.2025 р. майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, Вул. Березинська, буд. 30-А Відповідач -1 є балансоутримувачем майданчика, що є предметом Договору № 817, а отже є ініціатором проведення конкурсу на визначення оператора.
Отже, Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову щодо заборони Відповідачу -1 в подальшому вчиняти дії з організації конкурсу на визначення оператора, якому буде передано право Позивача на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, Вул. Березинська, буд. 30-А може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
У відзиві на апеляційну скаргу, Позивач слушно зауважив, що зміст підстав апеляційної скарги дає підстави вважати про реальність намірів відповідачів, зокрема Відповідача -1, про передання на договірних засадах права на управління майданчиком для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, буд. 30-А до вирішення судового спору між сторонами. Щодо значення такого передання Позивач зазначав як у своїх заявах, так і в судових засіданнях: таке передання позбавить змісту всю конкурсну процедуру обрання оператора, яку вже пройшов позивач, все його придбане майно в якості інвестицій у майданчик також буде передано у володіння та користування третій особі для отримання нею та відповідачем- 1 прибутку. Сама наявність договірних відносин стосовно спірного об`єкта управління ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у справі № 904/5938/25, оскільки права та обов`язки третьої особи на таке управління будуть мати іншу, не оскаржену, підставу. Така обставина для виконання рішення суду буде вимагати повторного звернення до суду, не через неефективність обраного способу захисту, а через цілеспрямовані наміри відповідачів позбавити Позивача можливості відновити свої права за договором № 817 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.07.2025 р.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що матеріали апеляційного оскарженні не містять доказів оголошення, або проведення будь-якого конкурсу, навпаки, Апелянт наголошує лише на ймовірності передання права на управління на договірних засадах, та відсутності конкретної волі на те відповідачів.
Отже, посилання Скаржника на ч. 12 ст. 137 ГПК України засновано на перешкодах для проведення імовірного конкурсу, разом з тим вказана норма направлена для забезпечення завершення цілком конкретних публічних конкурсних процедур. 
Таким чином, приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції вірно зазначив, що з огляду на предмет позову у даній справі та встановлені фактичні обставини щодо вчинення Відповідачем дій, спрямованих на виконання оспорюваних рішень та розірвання договору, невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів Фізичної особи-підприємця Мінки Сергія Миколайовича, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки у разі, якщо до закінчення розгляду справи КП "Транспортна інфраструктура міста" визначать оператора спірного майданчика для платного паркування транспортних засобів та передасть його на договірних засадах іншій особі, то Позивач, у разі задоволення позову, не зможе захистити або поновити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що забезпечення позову шляхом заборони Відповідачу у справі вчиняти дії щодо організації та експлуатації спірного майданчика для платного паркування транспортних засобів до набрання рішенням законної сили у даній справі - є адекватними та співмірними заходами, спрямованими на запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів Позивача, не буде мати наслідком втручання у господарську діяльність Відповідачів, оскільки має тимчасовий характер. Обраний заявником спосіб забезпечення позову співвідносяться із предметом позову ( існує зв`язок між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги ), не є тотожним з позовними вимогами, відповідає обставинам справи та, водночас, вжиття таких заходів забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища сторін до розгляду справи по суті.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025р. у справі №904/5938/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 

Повний текст постанови складено 28.05.2026р. 

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус