Номер провадження: 22-ц/813/4555/26 
Справа № 947/39332/25
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 
на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2025 року, постановлену Київським районним судом м. Одеси, у складі: судді Огренич І.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дітей,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2025 року, якою заяву представника позивачки - адвоката Іванової Ганни Степанівни про забезпечення позову задоволено частково.
Вжито заходів забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дітей.
До вступу в законну силу рішення суду по даній справі:
- визначено тимчасовий порядок спілкування матері ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати спілкуванню та надати ОСОБА_1 зустрічі з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по шість годин з 11-00 до 17-00 щосуботи та щонеділі за місцем її фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , - з можливістю прогулянки матері та дітей у зазначений час без присутності батька та інших осіб, за умови згоди дітей та дотримання режиму дня, з обов`язковим поверненням дітей до місця проживання.
Заяву представника відповідача - адвоката Щербакової Анни Олександрівни про забезпечення позову - задоволено.
Заборонено виїзд за межі території України малолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до набрання рішенням суду у даній справі законної сили (т. 1, а.с. 143-146зв.).
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника Іванової Ганни Степанівни просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2025 у справі № 947/39332/25 - повністю. 
Ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву представника позивачки - адвоката Іванової Г.С. про забезпечення позову та вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- заборони відповідачу, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод позивачці, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з дітьми, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- заборони іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод позивачці, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з дітьми, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- встановлення тимчасового графіку перебування дітей з позивачкою, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 та відповідачем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 : 
з 1 по 15 число кожного місяця діти, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувають з матір`ю – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
з 16 числа по останній календарний день місяця діти перебувають з батьком – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 за адресою його фактичного проживання. 
Під час перебування дітей з одним із батьків інший з батьків має право на телефонне/відео спілкування з дітьми.
Доводами апеляційної скарги є те, що враховуючи тривалість судового розгляду, можливі спроби відповідача затягнути процес, у зв`язку з чим відповідач буде продовжувати порушувати права позивачки та дітей, є необхідність негайного відновлення контакту матері з дітьми. Крім того, враховуючи характер спірних правовідносин, існує реальна та невідворотна загроза порушення прав дітей та позивачки на підтримання сімейних зв`язків, зокрема:
- права матері на особисте спілкування з дітьми;
- права дітей на контакт з обома батьками;
- необхідність забезпечення стабільного психологічного стану дітей до моменту ухвалення рішення суду.
Враховуючи те, що позивачка фактично позбавлена, у зв`язку з неправомірними діями відповідача, спілкування та побачень з дітьми з 25.08.2025 та беручи до уваги те, що судовий розгляд справи про визначення місця проживання дітей може тривати близько року протягом усього цього часу, без вжиття заходів забезпечення позову: 
- діти будуть повністю ізольовані від матері;
- можлива психологічна травма, порушення емоційного зв`язку; 
- емоційний зв`язок між матір`ю та дітьми може бути серйозно пошкоджений;
- тривала розлука для дітей 10 та 12 років є психологічно травматичною; 
- відповідач може вчинити дії, спрямовані на ускладнення виконання майбутнього рішення суду (зміна місця проживання, приховування дітей, виїзд в інший регіон).
На думку скаржника, суд першої інстанції, визнавши факт повної ізоляції дітей від матері та реальну загрозу втрати емоційного зв`язку (в ухвалі прямо зазначено: «з 25 серпня 2025 р. позивачка ОСОБА_1 , із незалежних від неї причин, не має можливості вільно спілкуватись зі своїми малолітніми дітьми»), не навів жодного мотиву, чому запропонований захід є неприйнятним або неспівмірним. Натомість, суд першої інстанції самостійно змінив зміст заявленого заходу, фактично замінивши: системне перебування дітей з матір`ю (1/2 місяця = ~240 годин) на короткотривалі епізодичні зустрічі (12 годин на тиждень = ~48 годин на місяць). Це означає зменшення часу спілкування у 5 разів порівняно із заявленим стороною позивача заходом. Такий підхід суперечить правовій природі забезпечення позову, оскільки:
- суд не вправі довільно підміняти заявлений захід іншим без належного обґрунтування;
- суд не з`ясував думку сторін щодо альтернативного заходу;
- суд не навів мотивів, чому саме 6 годин двічі на тиждень є достатніми для досягнення мети забезпечення позову.
Крім того, заява про розгляд справи без участі сторони відповідача, в якій наведено заперечення щодо заяви про забезпечення позову сторони позивача та заявлено про заборону виїзду дітей за межі України, подано 23 грудня 2025 року о 03:56 год. після судового засіданні, яке було призначене на 12.30 год. 22 грудня 2025 року, і позивачка була повністю позбавлена права заперечень проти такої. Натомість, суд ухвалив судове рішення щодо вимоги, яка не існувала у процесуальному полі на момент розгляду справи (т. 2, а.с. 1-19).
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника Щербакової Анни Олександрівни просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, зазначаючи, що запропонований скаржником захід (перебування дітей по 15 днів з матір`ю) не є превентивним заходом, а є зміною фактичного стану (status quo), який склався з липня 2025 року. Суд першої інстанції вірно застосував принцип співмірності, оскільки забезпечення позову не може створювати дитині ситуацію «життя на валізах» до того, як суд дослідить висновок Органу опіки та піклування.
У разі переміщення дітей за межі України до вирішення спору по суті виникає реальний ризик: ускладнення виконання можливого рішення українського суду; необхідності застосування процедур міжнародної правової допомоги; зміни фактичного та юрисдикційного середовища спору. Крім того, в умовах дії воєнного стану та встановлених обмежень щодо виїзду чоловіків призовного віку за межі України, батько об`єктивно обмежений у можливості оперативно реалізувати та захистити свої батьківські права у разі переміщення дітей до іншої держави. Таким чином, існує ризик істотного порушення процесуальної рівності сторін та ускладнення виконання майбутнього судового рішення.
Наголошує на тому, що суд першої інстанції: 
- забезпечив гарантований та регулярний контакт;
- не допустив фактичного вирішення спору про місце проживання дітей; 
- зберіг баланс інтересів сторін; 
- запобіг створенню передумов для зміни територіального статусу дітей до вирішення спору по суті (т. 2, а.с. 29-42).
У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 наголошує на тому, що зменшення часу спілкування у 5 разів порівняно із заявленим заходом (з 240 до 48 годин на місяць) за повної відсутності мотивів, це не реалізація дискреції, а свавільна підміна заходу без правового обґрунтування. 
У позовній заяві позивачка жодним чином не заявляла про намір вивезти дітей до вирішення справи. Вона лише зазначила, що у разі задоволення позову та визначення місця проживання з нею - може розглядатися питання подальшого проживання, після набрання рішенням законної сили. Це принципово відрізняється від «наміру вивезти дітей», про який говорить відповідач.
Що стосується перебування у Берліні - відповідач не наводить жодних доказів тривалості та мети цих поїздок. Натомість позивачка постійно проживає в Одесі, має орендоване житло, куди готова приймати дітей. Сам факт виїзду за кордон у вільний від побачень час (вихідні) не суперечить жодній нормі права та не може свідчити про «відсутність потреби» у розширеному спілкуванні (т. 2, а.с. 49-55).
Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя – доповідач), Комлевої О.С., Коновалової В.А.) від 21.01.2026 та 09.03.2026 (т. 2, а.с. 56-56зв.) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 23 червня 2026 року о 16:15.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2026 здійснено заміну судді Комлевої О.С. на учасника постійно діючого складу колегії – суддю Кострицького В.В.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судовому засіданні 23.06.2026 представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, пояснила, що ї довірителька дійсно перебуває у Німеччині у зв`язку із лікуванням, але має бажання спілкуватися з дітьми; відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, оскаржувану ухвалу просили залишити без змін.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 та третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації ОМР – у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судові повістки-повідомлення на 23.06.2026 отримали в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 12.04.2026 о 05:40:08, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 59-59зв.), до судового засідання не з`явилися. 
Від третьої особи ООП Київської районної адміністрації ОМР надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. 
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо місця проживання яких між сторонами існує спір.
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.09.2023 (цивільна справа № 490/4050/23).
У даному випадку, вирішуючи питання про необхідність забезпечення позову, судом встановлено, що з 25 серпня 2025р. позивачка ОСОБА_1 , із незалежних від неї причин, не має можливості вільно спілкуватись зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призводить до втрати зв`язку між матір`ю та дітьми.
Встановивши наявність обставин, які позбавляють позивачку можливості спілкуватися з малолітніми синами, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дітьми та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, з огляду на необхідність поновлення та підтримання контакту матері з дітьми, у тому числі під час розгляду спору по суті, суд дійшов висновку, що зустрічі матері з синами та їх спілкування мали б сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків позивачки ОСОБА_1 з малолітніми синами, що відповідатиме законним інтересам дітей.
При таких обставинах, з огляду на викладені у заявах доводи представника позивача та представника відповідача, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, з урахуванням забезпечення інтересів малолітніх дітей, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника позивачки. 
Водночас, суд також дійшов висновку про задоволення заяви представника відповідача в частині заборони виїзду за межі території України малолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі колегія суддів погодитися не може та, переглядаючи оскаржувану ухвалу за доводами апеляційної скарги, вважає за потрібне зазначити наступне.
У статті 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.
Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіка побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.
Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).
Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
За обставинами даної справи спір між сторонами виник щодо визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дітей.
Сторона позивача ініціювала застосування заходів забезпечення позову шляхом:
- заборони відповідачу, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод позивачці, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з дітьми, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- заборони іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод позивачці, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з дітьми, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- встановлення тимчасового графіку перебування дітей з позивачкою, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 та відповідачем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 : 
з 1 по 15 число кожного місяця діти, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувають з матір`ю – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
з 16 числа по останній календарний день місяця діти перебувають з батьком – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 за адресою його фактичного проживання. 
- під час перебування дітей з одним із батьків інший з батьків має право на телефонне/відео спілкування з дітьми.
Такі вимоги сторона позивача обґрунтовувала тим, що 27 липня 2025 року позивачка з дітьми приїхала в Україну та відвезла їх за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , де він орендував квартиру. Поки діти були з батьком мати спілкувалась з ними по телефону. Однак, з 25 серпня 2025 року мати втратила з дітьми зв`язок, відповідач заблокував телефони дітей - мати не може зв`язатися з синами, заблокував власний телефон - не відповідає на дзвінки та повідомлення позивачки, приховує місцезнаходження дітей - за адресою проживання ( АДРЕСА_2 ) діти відсутні, не надає позивачці жодної інформації про стан здоров`я, побут та освіту дітей, відмовляється від будь-якого діалогу з позивачкою. Враховуючи тривалість судового розгляду, можливі спроби відповідача затягнути процес, у зв`язку з чим відповідач буде продовжувати порушувати права позивачки та дітей є необхідність негайного відновлення контакту матері з дітьми. Крім того, враховуючи характер спірних правовідносин, існує реальна та невідворотна загроза порушення прав дітей та позивачки на підтримання сімейних зв`язків, зокрема: права матері на особисте спілкування з дітьми; права дітей на контакт з обома батьками; необхідність забезпечення стабільного психологічного стану дітей, з огляду на їх вік, до моменту ухвалення рішення суду. 
Вказана заява подана позивачкою разом із першою заявою по суті справи – позовною заявою.
Заперечуючи щодо запропонованих позивачкою заходів забезпечення позову, оскільки, на думку сторони відповідача, позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що невстановлення тимчасового графіку спілкування унеможливить виконання майбутнього рішення суду по суті спору, представником відповідача 22 грудня 2025 року суду подано заяву про розгляд справи без участі, в якій заявлені вимоги про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони виїзду за межі території України малолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до набрання рішенням суду у даній справі законної сили. Такі вимоги представник відповідача мотивувала тим, що позивачка тривалий час (понад 3 роки) проживала з дітьми у ФРН, має там житло за адресою: АДРЕСА_3 , та отримує соціальну допомогу. Зауважує, що в позовній заяві, позивач відкрито заявляє про намір повернути дітей до Німеччини, мотивуючи це «безпекою» та «кращою медициною». З огляду на зазначене, сторона відповідача вважає, що існує обґрунтований ризик, що позивачка може вчинити спробу вивезти дітей за межі України до закінчення судового розгляду. Також просив відмовити позивачці у задоволенні її заяви про забезпечення позову згідно запропонованого позивачкою графіку, коли діти мають проживати з матір`ю та батьком по півмісяці.
Відповідаючи на довід апеляційної скарги про розгляд судом заяви відповідача про забезпечення позову, якої не існувало в розпорядженні суду станом на час її ухвалення, колегія суддів погоджує такий, оскільки згідно з відомостями в ОСК Д-З Київського районного суду м. Одеси (справа № 947/39332/25, номер провадження 2-з/947/371/25) заява відповідача ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_7 за вхідним номером 90637/25-вх про розгляд справи без участі містить вимоги про вжиття заходів забезпечення позову. 
Така заява зареєстрована 22.12.2025 о 16:06:22, у той час, коли розгляд питання про забезпечення позову було призначено на 12.30 цього ж дня та згідно протоколу судового засідання розгляд справи без участі сторін розпочато о 12.30 та закінчено о 12.55 ухваленням судового рішення.
Враховуючи, що судом розглянута та задоволена саме заява відповідача про забезпечення позову, як заява з процесуальних питань, якої не було і не могло бути в розпорядженні суду станом на час постановлення ухвали, таке забезпечення не є зустрічним, яке може вимагати суд в порядку ст. 154 ЦПК України, та виключає можливість її розгляду і постановлення за наслідками такого розгляду ухвали в наведеній частині.
Крім того, відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.
В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.
У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі № 369/7253/23 (провадження № 61-15450св24).
Про відповідне правозастосування йдеться і в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2025 року у справі № 201/10068/24.
Вказане могло і повинно було бути враховано судом у разі розгляду заяви про забезпечення позову відповідача у разі її подання у передбачені законом строки та спосіб, натомість судом зроблено неправильні з процесуальної точки зору висновки про наявність підстав для задоволення заяви представника відповідача – Щербакової Анни Олександрівни про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі території України малолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до набрання рішенням суду у даній справі законної сили.
Відповідаючи ж на доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не навів мотивів, за яких вважав необхідним зменшити час спілкування у 5 разів порівняно із заявленим стороною позивача заходом, колегія суддів зазначає, що перебування дітей протягом пів місяця у матері, а наступних пів місяця – у батька, порушуватиме наявний режим життя синів сторін (зокрема, за наявності навчання, друзів, хобі тощо) та не сприятиме забезпеченню якнайкращих інтересів дітей, оскільки, враховуючи їх вікові особливості (синам сторін 11 та 13 років), що двотижнева зміна середовища їх перебування за місцем проживання матері та батька може дестабілізувати психоемоційний стан дітей сторін. Крім того, такий графік побачень є фактично зміною місця проживання дітей, оскільки йдеться про проживання дітей навпіл у обох батьків, що і є предметом спору по теперішній справі.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення заяви про забезпечення позову, поданої стороною позивача і доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.
При цьому, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 лютого 2022 року у справах № 644/3734/21, № 367/3628/21.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, за встановлених обставин оскаржуване судове рішення суду першої інстанції як частково ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню в частині задоволення заяви представника відповідача – ОСОБА_7 про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі території України малолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до набрання рішенням суду у даній справі законної сили, в іншій частині – залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2025 року в частині задоволення заяви представника відповідача – ОСОБА_7 про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі території України малолітнім дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до набрання рішенням суду у даній справі законної сили, скасувати.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 26 червня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький