ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/2410/26	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Малиш Н.І., Шлай А.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2026, (суддя суду першої інстанції Єфанова О.В.), прийняте без виклику сторін в м. Дніпрі, в адміністративній справі №160/2410/26 за позовом Головного управління ДПС у Львівській області до товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-торгівельна фірма «Авіас» , ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, 
УСТАНОВИВ:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 адміністративний позов Головного управління ДПС у Львівській області повернуто позивачеві.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необґрунтованість доводів скарги спросить ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що податковий борг у ТОВ виробничо-торгівельна фірма «Авіас» не було погашено протягом 240 календарних днів з моменту вручення податкової вимоги. Згідно з абзацом 2 частини 2, частини 5 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлений тримісячний строк. Тримісячний строк звернення до суду з цим позовом слід обраховувати з дати повернення податкової вимоги. Позивач наголошує, що він своєчасно подав адміністративний позов до суду. Також, позивач зазначає, що на період дії воєнного стану зупинено перебіг строків, визначених ст. 102 ПК України. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Головне управління ДПС у Львівській області звернулось до суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо – торгівельна фірма «Авіас», до ОСОБА_1 та просило:
встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України керівнику ТОВ Виробничо-Торгівельна Фірма «Авіас» (ЄДРПОУ 32560942) – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ).
Повертаючи позову вимогу суд першої інстанції виходив з того, що позивач порушив строк, визначений ст. 122 КАС України для подання адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Підпунктом 20.1.35-2 пункту 20.1 статті 20 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівників юридичних осіб або постійних представництв нерезидентів-боржників за межі України у разі невиконання податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу.
Пунктом 87.13 статті 87 ПК України визначено, що у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу.
Вимоги абзацу першого цього пункту не застосовується у разі наявності зобов`язання держави щодо повернення юридичній особі або постійному представництву нерезидента-боржника помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань, бюджетного відшкодування податку на додану вартість, якщо загальна сума непогашеної заборгованості держави перед боржником дорівнює або перевищує суму податкового боргу такого боржника.
Тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України встановлюється як забезпечувальний захід виконання судового рішення або рішення керівника контролюючого органу про стягнення суми податкового боргу.
Статтю 87 ПК України доповнено наведеним вище пунктом 87.13 та 87.14 згідно з Законом України від 30 листопада 2021 року № 1914-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень», який набрав чинності з 01 січня 2022 року (далі - Закон № 1914-IX).
Згідно з частиною першою статті 289-2 КАС України у разі невиконання у встановлені Податковим кодексом України строки обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань юридичною особою або постійним представництвом нерезидента, що призвело до виникнення податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, податковим органом подається до суду за основним місцем реєстрації юридичної особи або постійного представництва нерезидента позовна заява про застосування судом тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України.
Отже, підставами для застосування забезпечувального заходу у виді тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України є: наявність у юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень; не сплата такого боргу протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги.
При цьому, колегія суддів зазначає, що норми статті 289-2 КАС України не встановлюють строків звернення до суду, не визначають інших вимог до позовної заяви, відмінних від тих, які передбачені загальними нормами КАС України, як і не встановлюють особливої процедури розгляду таких заяв, що свідчить про те, що звернення відповідно до статті 289-2 КАС України з позовною заявою про обмеження виїзду керівника платника податків за кордон відбувається в загальному порядку. При цьому КАС України не містить застережень щодо пріоритетності вказаних видів судових проваджень.
Наведене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах від 02.09.2024 р. у справі №120/1770/24, від 01.07.2025 р. у справі №120/2450/24.
Також, важливо зазначити, що Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 755/10947/17 зробила висновок, відповідно до якого під час вирішення тотожних спорів має враховуватись саме остання правова позиція.
Отже, суддя керується висновком Верховного Суду, викладеного у вказаній вище справі №120/2450/24.
Верховний Суд у постанові від 09.11.2023 р. у справі №160/5655/22 зазначив, що системний аналіз положень пункту 87.13 статті 87 ПК України та частини першої статті 289-2 КАС України дає підстави для висновку, що у контролюючого органу виникає право на звернення до адміністративного суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи боржника за межі України після спливу 240 календарних днів з дня вручення такому платнику податків податкової вимоги на суму податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень.
У постанові Верховного Суду від 12.09.2024 р. у справі №120/2322/24 вказано, що підставами для застосування забезпечувального заходу у виді тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України є: наявність у юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень; несплата такого боргу протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги.
У постанові від 01.07.2025 р. у справі №120/2450/24 Верховний Суд звернув увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 09.11.2023 р. у справі №160/5655/22 наголосив на тому, що тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі України може застосовуватися за наявності у такого платника податків податкового боргу, для якого виконуються дві умови одночасно: сума податкового боргу перевищує 1 мільйон гривень, та цей податковий борг не був погашений протягом 240 календарних днів з дати вручення платнику податків податкової вимоги. 
Встановлені обставини справи свідчать, що відповідно до ст.59 ПК України, у зв`язку із несплатою до бюджету сум податкового боргу по ТОВ виробничо – торгівельна фірма «Авіас» була сформована податкова вимога від 23.01.2025 року № 0000685-1302-1301 та направлена на адресу платника податків засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та повернута позивачу.
Згідно з п.42.5 ст.42 Податкового кодексу України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Так, на конверті про направлення податкової вимоги від 23.01.2025 року № 0000685-1302-1301 поштовою службою здійснено відмітку про повернення 01.03.2025.
Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Таким чином, перебіг 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги розпочався з 01.03.2025 та сплинув 27.10.2025.
Отже, перебіг трьох місячного строку звернення до суду передбаченого абзацом 2 частини 2 статті 122 КАС України розпочався 28.10.2025 та сплинув 28.01.2026.
З позовною заявою позивач звернувся 03.02.2026 року, таким чином позивач не дотримався строку звернення до суду з адміністративним позовом в цій справі.
Позивач зазначає, що на період дії воєнного стану строки, визначені ст. 102 ПК України зупинені. 
З цього приводу, колегія суддів зазначає, що строк звернення до суду з адміністративним позовом визначений ст. 122 КАС України, не приписами ст. 102 ПК України, строки, визначені ст. 122 КАС України наразі не зупинялись та на не продовжувались, відтак доводи позивача в цій частині є необґрунтованими. 
Посилання позивача на обставини введення воєнного стану як надзвичайну обставину, колегія суддів також не приймає, оскільки позивач конкретно не зазначив, яким саме чином введення воєнного стану зробило неможливим подання позову у строк, встановлений Законом. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу– без задоволення.
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 325 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області – залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 в адміністративній справі № 160/2410/26 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя О.О. Круговий 

суддя Н.І. Малиш 

суддя А.В. Шлай