ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/140/26	Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А. 	
Провадження № 22-ц/817/678/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників цивільну справу №594/140/26 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айквітас» на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2026 року (ухвалене суддею Губіш О.А., дати складення повного тексту не зазначено) в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айквітас» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2026 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айквітас» (далі — ТОВ «ФК «Айквітас», позивач, апелянт) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі — відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що на підставі Заяви-пропозиції № СІК-080921/097-00 від 08 вересня 2021 року відповідач прийняв пропозицію укласти кредитний договір та приєднався до «Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ КБ «Акордбанк», що розміщені в мережі Інтернет на офіційному Інтернет-сайті банку, які разом із Заявою-пропозицією та Умовами споживчого кредитування складають договір про надання споживчого кредиту, укладений між відповідачем та ПАТ КБ «Акордбанк», відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 49000.00 грн зі сплатою відсотків 0.01 % річних, розмір щомісячної комісії – 3.50%, строком на 48 місяців. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 27 листопада 2025 року виникла заборгованість у розмірі 94268.89 грн, яка складається з наступного: прострочена сума заборгованості по кредиту – 38634.34 грн, прострочена сума заборгованості по процентам – 55630.24 грн, прострочена заборгованість за комісією – 55630.24 грн.
27 листопада 2025 року між ПАТ КБ «Акордбанк» та ТОВ «ФК «Айквітас» укладено договір про відступлення прав вимоги №27112025/01, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Акордбанк» відступило ТОВ «ФК «Айквітас» право грошової вимоги до позичальників, у тому числі за договором № СІК-080921/097-00 від 08 вересня 2021 року.
У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту №СІК-080921/097-00 від 08 вересня 2021 року в розмірі 94268.89 грн, а також понесені судові витрати.
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2026 року позов ТОВ «ФК «Айквітас» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Айквітас» заборгованість за кредитним договором №СІК-080921/097-00 від 08 вересня 2021 року станом на 27 листопада 2025 року в розмірі 20523.89 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту – 20519.89 грн; заборгованість по відсотках – 4.31 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Айквітас» понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 586.73 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 3000.00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «ФК «Айквітас», в інтересах якого діє адвокат Пушкарьов О.О., подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач підписав заяву-пропозицію № СІК-080921/097-00 від 08 вересня 2021 року, а отже, ознайомився з її змістом та погодився з умовою, зокрема щодо сплати комісії в розмірі 3.50 % без будь-яких застережень. Відповідач також не заперечував факт надання послуг з розрахунково-касового обслуговування, зокрема, здійснення банком розрахункових операцій, тощо. Крім того, детальний перелік і порядок надання послуг з розрахунково-касового обслуговування фактично викладається у правилах банківського обслуговування відповідного банку. Тому слід дійти висновку, що умови договору щодо встановлення щомісячної комісії є обґрунтованими і не суперечать нормам п.4 ст.1, ч.2 ст.8, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не лише формально підписав договір про надання споживчого кредиту, а й активно користувався кредитними коштами Банку, витрачаючи їх на власні потреби та частково погашаючи тіло кредиту в сумі 10365.66 грн, проценти в сумі 6.62 грн, щомісячну комісію в сумі 18114.76 грн.
На думку сторони позивача, висновки суду першої інстанції щодо безпідставного нарахування Банком щомісячної комісії є необґрунтованими.
Крім того, суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи, у зв`язку з чим, сторона позивача вважає, що зменшення витрат на професійну правничу допомогу в даній справі є незаконним.
У зв`язку з викладеним, позивач просить рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.
За правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ціна даного позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи викладене, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
08 вересня 2021 року між ПАТ КБ «Акордбанк» та ОСОБА_2 підписано Заяву-Пропозицію №СІК-080921/097-00, на підставі якої останній прийняв пропозицію укласти кредитний договір та приєднався до «Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ КБ «Акордбанк», що оприлюднені на офіційному сайті банку www.accordbank.com.ua, які разом із Заявою-пропозицією та Умовами споживчого кредитування складають договір про надання споживчого кредиту.
ПАТ «КБ «Акордбанк» 08 вересня 2021 року надало ОСОБА_2 кредит у сумі 49000 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку НОМЕР_1 , що підтверджується меморіальним ордером № 61394258 від 08 вересня 2021 року.
При укладенні кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до п.п.2.2, 2.2.1, 2.2.2, 2.3 Заяви-пропозиції сума споживчого кредиту становить 49000.00 грн, в тому числі на загальні споживчі цілі 49000.00 грн, на оплату одноразової комісії 0.00 грн, на оплату страхового платежу 0.00 грн, зі строком споживчого кредиту 48 місяців.
Пунктами 2.4, 2.5, 2.6 Заяви-пропозиції передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 0.01 % річних, розмір щомісячної комісії 3.50 %, розмір одноразової комісії 0.00%.
За умовами Заяви-пропозиції ОСОБА_2 , підписавши Заяву-пропозицію, підтвердив, що з інформацією, зазначеною в частині 1 Заяви-пропозиції, він ознайомився, погодився з Правилами банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ КБ «Акордбанк», що оприлюднені на офіційному сайті банку: www.accordbank.com.ua. Також підписанням Заяви-пропозиції ОСОБА_2 підтвердив своє розуміння і згоду з тим, що моментом прийняття (акцепту) банком його Заяви-пропозиції щодо укладення договору буде вважатись дата підписання банком цієї Заяви-пропозиції та скріплення її печаткою.
Відповідно до п.3.2.4 Розділу 6 Правил позичальник зобов`язується повернути Суму кредиту та сплатити всі передбачені Договором плати (платежі) на рахунок Банку в порядку та на умовах, передбачених Договором.
Згідно п.2.11 Розділу 6 Правил передбачені умови нарахування та сплати щомісячної комісії.
В графіку платежів встановлено щомісячну комісію в розмірі 3.50%. Встановлено платіж за додаткові та супутні послуги банку, а саме за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1715.00 грн щомісячно. В кінці таблиці роз`яснено, що розрахунково-касове обслуговування слід розуміти суму щомісячної комісії банку, що сплачується на щомісячній основі як відсоток від початкової суми споживчого кредиту.
Згідно розділу І Правил передбачено, що щомісячна комісія - це комісійна винагорода банку, що сплачується клієнтом за послуги банку, пов`язанні з отриманням, обслуговуванням і поверненням споживчого кредиту, наданого банком клієнту. Комісія за розрахунково-касове обслуговування це комісійна винагорода банку, що сплачується клієнтом за користування кредитним лімітом в розрахункового періоду.
Відповідно до розрахунку суми загальної заборгованості за кредитним договором №СІК-080921/097-00 від 08 вересня 2021 року, заборгованість ОСОБА_2 станом на 27 листопада 2025 року становить 94268.89 грн, яка складається з наступного: 
- 38634.34 грн – прострочена сума заборгованості по кредиту; 
- 4.31 грн – прострочена сума заборгованості по процентам;
- 55630.24 грн – прострочена заборгованість за комісією. 
Також відповідачем було здійснено погашення тіла кредиту у розмірі 10365.66 грн, відсотків за користування кредиту у розмірі 6.62 грн та погашено щомісячну комісію у розмірі 18114.76 грн.
27 листопада 2025 року між ПАТ «КБ «Акордбанк» та ТОВ «ФК «Айквітас» укладено договір про відступлення права вимоги №27112025/01, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Акордбанк» передає (відступає) ТОВ «ФК «Айквітас» за плату, а ТОВ «ФК «Айквітас» приймає належні ПАТ «КБ «Акордбанк» права грошової вимоги до боржників у Реєстрі боржників, про що також був складений Витяг з Реєстру боржників до договору факторингу від 27 листопада 2025 року.
Факт відступлення боргу підтверджується витягом з Реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги боржників, відповідно до якого під порядковим №380 передано борг ОСОБА_2 за кредитним договором №СІК-080921/097 в сумі 94268.89 грн, з яких: прострочена заборгованість по кредиту – 38634.34 грн, заборгованість за процентами – 4.31 грн та 55630.24 грн прострочена заборгованість по комісії.
28 листопада 2025 року ПАТ «КБ «Акордбанк» листом №7837-2025-011603 надсилало на адресу відповідача ОСОБА_2 повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором №СІК-080921/097 від 08 вересня 2021 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ФК «Айквітас» посилалося на те, що через неналежне виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором №СІК-080921/097-00 від 08 вересня 2021 року утворилась заборгованість, яка станом на 27 листопада 2025 року становить 94268.89 грн, яка складається з простроченої суми заборгованості по кредиту в розмірі 38634.34 грн, простроченої суми заборгованості по процентам в розмірі 4.31 грн, простроченої заборгованості за комісією в розмірі 55630.24 грн.
Як було встановлено судом першої інстанції та не оскаржується в апеляційній скарзі, спірний кредитний договір був вчинений сторонами в електронній формі, яка відповідно до ст.207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. Кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, які останній в повному обсязі не повернув.
Фактично апеляційна скарга подана лише в частині стягнення заборгованості за комісією (обслуговування) кредиту.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за комісією, суд першої інстанції виходив з того, що передбачена у договорі комісія за обслуговування кредиту є нікчемною відповідно до ч.1 та ч.2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим не підлягає стягненню.
З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Так, відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року).
У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону №1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Як вбачається з матеріалів справи та не оскаржується в апеляційній скарзі, між сторонами на підставі укладеного кредитного договору виникли кредитні правовідносини, а саме відносини щодо споживчого кредитування, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі у тексті – ЦК України), Закону України «Про споживче кредитування» від 16 листопада 2016 року №1734-VIII, інших актів законодавства.
У даній справі регулювання правовідносин позивача зі споживачем ОСОБА_2 щодо кредитування для споживчих потреб відбувалося, в тому числі, з урахуванням приписів Закону № 1734-VIII.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Що стосується доводів апеляційної скарги про безпідставність відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредиту, то вони є необґрунтованими, оскільки місцевим судом правильно встановлено, що в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
При цьому, суд застосував релевантну практику Верховного Суду щодо виниклих правовідносин, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі №461/2857/20, Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19.
Сторона позивача не зазначила та не надала доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 2.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідачем здійснено погашення комісії за обслуговування кредиту у розмірі 18114.76 грн.
Враховуючи той факт, що позивач не мав права стягувати комісію за вказаними правовідносинами, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність здійснити зарахування вже сплаченої комісії до суми сплаченого тіла кредиту та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 20523.89, виходячи із наступного розрахунку: 38634.34 (сума заборгованості по кредиту) + 4.31 грн (сума заборгованості по процентам) – 18114.76 грн (сума простроченої заборгованості по комісії).
Таким чином, існують правові підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №СІК-080921/097-00 від 08 вересня 2021 року в розмірі 20523.89 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 20519.58 грн та заборгованості по процентах в розмірі 4.31 грн.
Також доводи апелянта про те, що зменшення судом витрат на професійну правничу допомогу в даній справі є незаконним, колегія суддів відхиляє, оскільки не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Більше того, апеляційний суд враховує, те що позовні вимоги ТОВ «ФК «Айквітас» підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 20523.89 грн, що становить 22 % від ціни позову.
З огляду на викладені обставини та визначаючи розмір суми наданої правничої допомоги, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, зважаючи на категорію справи, яка є малозначною за ціною позову, розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження без участі представника позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000.00 грн, який буде достатнім, співмірним і справедливим, заважаючи на складність справи.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айквітас» – залишити без задоволення.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2026 року — залишити без змін.
Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції — залишити в межах, ними понесених.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови — 29 червня 2026 року.

Головуючий         О.З. Костів
Судді:          Б.О. Гірський
Н.М. Храпак