ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року
м. Київ
справа № 523/8540/24
провадження № 61-13735св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ігнатенка В. М. 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мартишко Ангеліна Святославівна, на рішення Суворовського районного суду міста Одеси 
від 18 вересня 2024 року у складі судді Сувертак І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року у складі суддів Назарової М. В., Коновалової В. А., Кострицького В. В.
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про відібрання малолітньої дитини,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 із позовом, в якому просила вирішити питання щодо відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її за місцем проживання матері ОСОБА_2 . Рішення в частині відібрання дитини, та повернення її матері просила допустити до негайного виконання, вирішити питання про судові витрати та стягнути їх з відповідача.
На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 24 квітня 2020 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 696.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .
У провадженні Суворовського районного суду міста Одеси перебувають цивільні справи № 523/12901/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, № 523/805/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 13 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 квітня 
2024 року, визначив місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Позивач зазначила, що починаючи з 17 березня 2023 року до сьогодні малолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 , який протиправно не виконує рішення про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю, яке набрало законної сили, продовжує утримувати дитину у себе та відмовляється повернути її матері, у зв`язку з чим позивач не має можливості спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні та піклуватися про нього.
ОСОБА_1 не відповідає на телефонні дзвінки, переховує їх спільну малолітню дитину, місце перебування якої позивачу невідоме.
Водночас позивач направляла лист-звернення до ОСОБА_1 та його представника, ОСОБА_4 щодо термінового повернення ОСОБА_3 та виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2023 року, яке постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2024 року залишено без змін.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 18 вересня 2024 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про відібрання малолітньої дитини задовольнив.
Відібрав дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернув її за місцем проживання матері, ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері допущено до негайного виконання. Вирішено питання про судові витрати.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи малолітній вік дитини, в якому необхідність материнської любові, ніжності та турботи є важливим аспектом її виховання та формування гармонійної особистості, збереження родинних стосунків, їх психоемоційної стабільності, та той факт, що ОСОБА_1 самочинно, без згоди позивача змінив місце проживання дитини та у добровільному порядку не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, дійшов висновку, що вимога про відібрання дитини у батька та повернення матері є обґрунтованою і законною, такою, що узгоджується з вимогами чинного законодавства, інтересами дитини і обставинами справи, які підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
22 вересня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мартишко А. С. засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року.
У касаційній скарзі представник заявника просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 486/706/16-ц, від 29 травня 2019 року 
у справі № 357/17852/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі 
№ 201/17854/16-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 241/402/19, від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц, від 14 вересня 2022 року у справі 
№ 466/1017/29, від 16 лютого 2022 року у справі № 742/710/19, від 20 липня 
2022 року у справі № 761/25101/20.
Крім цього, на думку заявника, суди не надали належну оцінку обставинам справи, які у цьому випадку мають важливе значення, а саме не взято до уваги епізоди насильницьких дій з боку матері, зловживання нею спиртними напоями, відсутність належного рівня заробітної плати та власного житла задля можливості виховання дитини. Також зазначає, що на момент розгляду цієї справи остаточне рішення щодо визначення місця проживання дитини не було прийнято, а на розгляді Суворовського районного суду міста Одеси наразі перебуває заява ОСОБА_1 про перегляд рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2023 року за нововиявленими обставинами.
Враховуючи викладене, питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 наразі не є вирішеним та у будь-який момент відповідне рішення може бути скасованим або його виконання може бути зупиненим, що призведе до відсутності правових підстав для відібрання дитини у батька.
При цьому відповідач зазначив, що дитина вже тривалий період часу проживає разом зі своїм батьком, перебуває у безпеці та забезпечена усім необхідним для гармонійного та стабільного розвитку.
ОСОБА_1 є повністю здоровим та працездатним чоловіком, який прагне бути постійно присутнім у житті свого сина. Він не має судимостей, не перебуває на обліку у психонаркологічному диспансері, має стабільний дохід, займає посаду директора у ТОВ «МЕЙЛАН». За місцем проживання та роботи відповідач характеризується позитивно.
Також відповідач зазначив, що висновок органу опіки та піклування, складений у межах розгляду справи № 523/12464/22, в цьому випадку має виключно рекомендаційний характер.
До того ж під час розгляду справи № 523/12464/22 у Суворовському районному суді міста Одеси щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 було виготовлено висновок експерта від 29 травня 2023 року № 05/23, в якому судовий експерт дійшов до висновків, що ОСОБА_1 з урахуванням його індивідуально-психологічних властивостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, спрямованості особистості має необхідні для виховання дитини психолого-педагогічні якості.
У випадку передання дитини від батька до матері зміна умов проживання, виховання та оточення малолітнього ОСОБА_3 негативно позначиться на його психічному стані та розвитку.
Відповідач вважає, що наразі передання дитини за місцем проживання матері 
не відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки у провадженні Суворовського районного суду міста Одеси перебуває справа № 523/17524/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , третя особа - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про визнання недієздатною особи та призначення опікуна.
Підставою для звернення до суду із заявою про визнання недієздатною ОСОБА_2 та призначення опікуна стали непоодинокі агресивні напади з її боку, а також факт того, що ОСОБА_2 перебувала на наркологічному обліку, що підтверджується відповідними довідками.
Відповідач зазначає, що незважаючи на те, що у жодній із зазначених вище справ наразі не було прийнято рішення, яке набрало законної сили, існує об`єктивна вірогідність того, що у разі повернення малолітнього ОСОБА_3 до матері останній опиниться у небезпечній для життя та здоров`я дитини ситуації, при тому, що дитина перебуває в абсолютній безпеці та нічого не загрожує її гармонійному та стабільному розвитку.
Натомість мати дитини не цікавиться її життям, за весь час проживання останнього разом з батьком жодного разу не привітала сина зі святами, не дарувала подарунки, не намагалась дізнатись місцезнаходження останнього. Всі спроби ОСОБА_2 зустрітися з сином дивним чином збігалися з датами судових засідань.
Аргументи інших учасників справи
08 грудня 2025 року ОСОБА_2. через підсистему «Електронний суд» направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 18 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мартишко А. С., на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року, витребував справу із суду першої інстанції.
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 04 травня 2026 року призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбаченихпунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 24 квітня 2020 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса), актовий запис від 24 квітня 2020 року № 696, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , від 24 квітня 2020 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народився син ОСОБА_3 , про що відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 05 жовтня 2020 року склав актовий запис № 5167. 08 вересня 2022 року Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видав повторно свідоцтво про народження серії 
НОМЕР_2 , батьками дитини записані сторони.
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 13 грудня 2023 року задовольнив позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та визначив місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, відмовив.
Одеський апеляційний суд Одеської області постановою від 15 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2023 року залишив без змін. 
Згідно з матеріалами справи відповідач ОСОБА_1 не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке набрало законної сили.
Позивач зверталась з листом до ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 з вимогою щодо термінового повернення ОСОБА_3 матері та виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2023 року, яке постановою Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року залишено без змін.
Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою від 10 березня 2025 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року (справа № 523/3209/25), подання Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про оголошення розшуку дитини задовольнив та оголосив розшук дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання відома адреса проживання: 
АДРЕСА_2 .
Суворовський районний суд міста Одеси ухвалою від 20 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року (справа № 523/8540/24), подання старшого державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнив частково та тимчасово обмежив ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України за виконавчим провадженням 
№ 76247689 з примусового виконання вимог виконавчого листа по справі № 523/8540/24, виданого 30 вересня 2024 року Суворовським районним судом міста Одеси, про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернення його за місцем проживання матері ОСОБА_2 до виконання рішення суду у справі № 523/8540/24.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
За вимогами частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дає змогу дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19), постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц (провадження № 61-15774св20), від 08 червня 2022 року у справі № 954/1305/19 (провадження № 61-91св21), від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20 (провадження № 61-583св23), від 06 грудня 2023 року у справі № 359/1144/21 (провадження № 61-10593св23), від 05 березня 2024 року у справі № 754/1817/22 (провадження № 61-18542св23) та інших.
Відповідно до статті 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 13 грудня 2023 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року, визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 . 
Верховний Суд постановою від 29 жовтня 2025 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року залишив без змін.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Колегія суддів таких порушень норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій не встановила.
ОСОБА_1 обізнаний про наявність рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, за відсутності згоди матері самостійно змінив місце проживання дитини, визначене рішенням суду, яке набрало законної сили, добровільно дитину матері не повертає.
Невиконання відповідачем рішення суду підтверджено і іншими доказами, зокрема: листом-повідомленням ОСОБА_2 , направленим на адресу ОСОБА_1 та його представника щодо термінового повернення ОСОБА_3 матері та виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 грудня 2023 року; ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 10 березня 2025 року про оголошення розшуку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 20 березня 2025 року, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Посилання відповідача на існування ризиків для життя, здоров`я та розвитку дитини у разі її проживання разом з матір`ю є необґрунтованими та не підтвердженими належними, допустимими і достатніми доказами.
На обґрунтування своїх доводів за касаційною скаргою відповідач посилається на агресивну поведінку матері, зловживання алкогольними напоями, перебування на психіатричному обліку, а також на існування підстав для визнання її недієздатною. Водночас такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами, 
а отже, ґрунтуються на припущеннях та не свідчать про наявність реальної і безпосередньої небезпеки для дитини на час розгляду справи.
Так, Пересипський районний суд міста Одеси рішенням від 02 вересня 2025 року, яке набрало законної сили, відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання недієздатною ОСОБА_2 , встановлення над нею опіки та призначення опікуна. Під час розгляду вказаної справи не встановлено обставин, які б свідчили про неможливість позивача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Отже, доводи відповідача щодо психічної неспроможності позивача здійснювати догляд за дитиною спростовуються вказаним судовим рішенням.
Не можуть бути покладені в основу висновку про небезпеку для дитини й посилання на окремі медичні документи, датовані 2017 роком. Такі документи відображають стан здоров`я особи на момент їх видачі та не можуть свідчити про наявність відповідних захворювань через значний проміжок часу. Натомість, позивач надала актуальні медичні довідки, видані у 2024 році , відповідно до яких вона не перебуває ані на психіатричному, ані на наркологічному обліку, а відомості про наявність психічних розладів або алкогольної залежності відсутні, що достеменно встановлено судами під час розгляду справи. 
Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері наразі створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток та психоемоційний стан, відповідач не надав. Самі лише припущення про можливе настання негативних наслідків у майбутньому не можуть вважатися достатньою підставою для висновку про існування небезпеки для дитини та задоволення позовних вимог.
На заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що повернення дитини матері не відповідатиме її найкращим інтересам, оскільки відповідач не навів переконливих обставин, які свідчили б про неможливість матері забезпечити належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини.
При цьому саме собою тривале проживання дитини разом із батьком не свідчить про те, що проживання разом із матір`ю суперечитиме її інтересам. Така обставина виникла внаслідок невиконання ним судового рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю та не може створювати для нього будь-які правові переваги. Надання вирішального значення зазначеним обставинам фактично ставило б у залежність обсяг прав особи від результатів невиконання судового рішення, що суперечить принципам обов`язковості судового рішення та правової визначеності.
Більше того, питання щодо найкращих інтересів дитини вже було предметом судового розгляду під час вирішення спору про визначення її місця проживання, де суди досліджували обставини, що характеризують особу кожного з батьків, їх здатність забезпечити належні умови для проживання та виховання дитини, а також врахували принцип забезпечення найкращих інтересів дитини. За результатами оцінки всіх доказів у їх сукупності, суди дійшли висновків про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Отже, доводи відповідача фактично зводяться до незгоди з висновками судів щодо визначення місця проживання дитини та не містять нових обставин, які б свідчили про невідповідність такого проживання найкращим інтересам дитини.
Водночас наявність нових обставин або зміна наявних можуть бути підставою для звернення до суду з новим позовом про визначення місця проживання дитини. 
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.
Такі висновки не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц та постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 486/709/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 201/17854/16-ц, від 26 листопада 2019 року у справі 
№ 241/402/19, від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі, щодо застосування статті 162 СК України.
Підстав для висновку, що у зазначених справах Верховний Суд по-іншому застосував статтю 162 СК України, немає.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.
Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи 
(пункт 32).
Відповідно до постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі 
№ 742/710/19 (провадження № 61-7392св21), на яку послався у касаційній скарзі заявник, суди розглядали справу за позовом матері про скасування висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету «Про недоцільність повернення дітей на виховання матері, яка повернулася з місць позбавлення волі» та повернення дітей на виховання матері.
Правовідносини у зазначеній постанові Верховного Суду не є подібними правовідносинам у справі, що переглядається, оскільки відповідач з позовними вимогами про зміну місця проживання неповнолітнього сина не звертався.
Доводи касаційної скарги про застосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/19 та від 20 липня 2022 року у справі № 761/25101/20, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. У кожній із зазначених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Інші доводи касаційної скарги на висновки судів не впливають та їх не спростовують.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної 
інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мартишко Ангеліна Святославівна, залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду міста Одесивід 18 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська