ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4152/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
за участю представників сторін:
від Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича – Красношлик А.О., Урсакі А.Г.;
від Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 (повний текст складено 26.02.2026) суддя: Цісельський О.В.
по справі № 916/4152/25
за позовом Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича
до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради
про визнання неправомірною відмову та зобов`язання укласти договір
(суддя першої інстанції Цісельський О.В., дата та місце ухвалення рішення: 16.02.2026, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29),

У жовтні 2025 року Фізична особа-підприємець Урсакі Андрій Григорович (далі - Позивач, ФОП Урсакі А.Г.) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (далі - Відповідач,), в якій просив суд:
- визнати неправомірною відмову Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, викладену у листі від 20.06.2025 за № 04-10/338;
- вирішити переддоговірний спір та зобов`язати Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради укласти договір з Позивачем на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на умовах поданого проєкту договору, який відповідає типовій формі (додаток № 3 до Правил № 3961), та з обов`язковим включенням наступних істотних умов: лотку площею 6,0 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 8.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, строком розміщення 5 років, згідно до заяви ФОП Урсакі А.Г. від 11.06.2025 за № Ф1-137898-ю/о та на підставі листа рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.05.2025 за № 01-05-8/542вх.
В обґрунтування заявлених позовних вимог, Позивач зазначав, що з метою здійснення підприємницької діяльності, а саме розташування елементу вуличної торгівлі, 11.06.2025 його представником за дорученням Божинською-Урсакі К.О., до Центру надання адміністративних послуг, відповідно до п. 13.9-13.10 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених Одеською міською радою 09.10.2013 № 3961-VI, а також відповідно до п.п.2 п.5 статті 13 Закону України “Про адміністративні послуги”, було надано заяву для формування вхідного пакету документів № Ф1-137898-ю/о до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради із заявою на отримання адміністративної послуги щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі (ЕВТ) лотку, площею 6 кв.м, змішаної групи товарів, з режимом роботи: 8.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, строком розміщення 5 років.
Як вказував Позивач, 20.06.2025 за № 04-10/338 Відповідачем пакет документів було повернуто до Центру надання адміністративних послуг з відмовою в укладені договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, в якій Відповідач посилався на те, що Уповноважений орган відмовляє в задоволені заяви щодо укладення спірного договору через відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.
На переконання Позивача, не відповідає дійсності посилання Відповідача на відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, оскільки Позивач разом із заявою № Ф1-246684-ю/о від 11.06.2025 надав лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.05.2025 за № 01-05-4/542вх. При цьому, відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 254 від 13.07.2023 року змінено найменування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на Пересипську району адміністрацію Одеської міської ради, а відтак з 13.07.2023 вже існує Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради.
Позивач вважав надану йому відмову в укладенні договору безпідставною, незаконною, свавільною, яка суперечать Правилами № 3961-VI і порушує його право на підприємницьку діяльність, оскільки лист-рішення було видано Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради, документ відповідає вимогам ДСТУ 4163:2020, містить всі необхідні реквізити і підпис голови адміністрації, а Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради не має повноважень оцінювати належність оформлення документів іншого виконавчого органу та повинно виконати свою пряму функцію та укласти договір відповідно до вимог нормативно-правового акту. Відтак, Позивач вважав, що Відповідач безпідставно ухилився від укладання договору, що створює переддоговірний спір у розумінні ст. 649 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 у даній справі позовні вимоги задоволено частково; визнано укладеним між Фізичною особою-підприємцем Урсакі Андрієм Григоровичем та Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради Договір на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі з дати набрання законної сили рішення суду у запропонованій Позивачем редакції та яка була викладена у резолютивній частині рішення Господарського суд Одеської оласті; стягнуто з Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича судовий збір в розмірі 2 422,40 грн; в решті позовних вимог – відмовлено.
У своєму рішенні суд дійшов висновку, що права Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича внаслідок дій Відповідача є порушеними та підлягають судовому захисту. З урахуванням відповідних висновків Верховного Суду, визначену у позовній заяві позову вимогу про зобов`язання Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради укласти договір з Позивачем на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на умовах поданого проєкту договору, який відповідає типовій формі (додаток №3 до Правил №3961), та з обов`язковим включенням відповідних істотних умов, суд тлумачить як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій Позивачем редакції. 
Відтак, суд першої інстанції зазначив, що у цій частині вимог позов підлягає частковому задоволенню, із зазначенням про набирання чинності договору з дати набрання рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 916/4152/25 законної сили.
При цьому, місцевий господарський суд вказав, що такий спосіб захисту, як визнання дій Управління про відмову в укладенні договору неправомірними у даному спорі не є ефективним, за умови визнання укладеним договору на запропонованих Позивачем умовах. Сам по собі такий спосіб захисту як визнання укладеним договору на право користування місцями для розташування елементу вуличної торгівлі на запропонованих Позивачем умовах, не потребує вжиття додаткових способів захисту.
Отже, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання неправомірною відмови Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, викладену у листі від 20.06.2025 за № 04-10/338, внаслідок обрання неефективного способу захисту прав.
Не погоджуючись з таким рішенням, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду у даній справі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апелянт стверджує, що увесь розгляд даної справи по суті зводився до встановлення правомірності відмови Відповідача Позивачу в укладенні договору на право користування місцями для розташування тимчасових споруд.
Водночас, вирішення спорів щодо визнання неправомірними дій органів місцевого самоврядування є юрисдикцією адміністративних судів.
Посилаючись на ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, Апелянт зазначає, що якщо господарський суд встановить, що справа не відноситься до його юрисдикції, він закриває провадження, що не було зроблено судом першої інстанції.
При цьому, Апелянт звертає увагу суду, що питання визначення істотних умов договору, таких як строк його дії, не було та не могло бути предметом спору, оскільки суб`єкт владних повноважень не пропонував Позивачу жодних проєктів відповідних договорі (оферти), а Позивач не міг проти них заперечувати через їх відсутність.
Крім того, Апелянт зазначає, що Позивач намагався отримати послугу поза межами ЦНАП, а Відповідачу заборонено приймати будь-які заяви поза його межами. 
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції послався на нечинну статтю 20 Господарського кодексу України, а також неправомірно визнав договір укладеним, чим порушив дискреційні повноваження Апелянта.
У апеляційній скарзі Апелянт посилається на ст. 638 Цивільного кодексу України та наголошує, що практика Верховного Суду визначає, що відсутність істотних умов договору або недосягнення згоди щодо них означає, що договір є неукладеним. Апелянт зазначає що рішення суду від 16.02.2026 не містить правового обґрунтування при встановлені істотної умови договору - строку дії договору.
Також Апелянт звертає увагу на неналежне оформлення Листа-рішення та зазначає, що ані назви документу, який Позивач відносить до Листа-рішення, ані печатки на листі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради не міститься, чим порушуються не тільки вимоги договору, зміст якого затверджений Одеською міською радою, а й ДСТУ Національний стандарт України 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів».
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху; встановлено Апелянту строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання Південно-західному апеляційному господарському суду доказів сплати судового збору протягом 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
31.03.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги разом з доказами сплати судового збору.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 відкрито з поновленням пропущеного процесуального строку апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 по справі №916/4152/25; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; призначено розгляд справи №916/4152/25 на 18.05.2026 об 11-00 год.; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/4152/25; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 по справі № 916/4152/25.
03.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 916/4152/25.
09.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
У своєму відзиві Позивач повністю не погоджується з апеляційною скаргою Відповідача та вважає скаргу необґрунтованою. 
На переконання Позивача, Відповідач не спростував його твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог, а також не надав докази, які би могли спростувати позовні вимоги та скасувати рішення Господарського суду Одеської області, а також не довів, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з`ясуванні обставин, або те, що висновки викладені у рішенні суду не відповідають встановленим обставинам справи.
Як зазначає Позивач, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються наступним: 
- наявність належної оферти та переддоговірного спору: Заява Позивача, подана через ЦНАП на виконання Листа-рішення районної адміністрації є належною офертою (ст. 641 Цивільного кодексу України), а ненадання Відповідачем підписаного акцепту, у встановлений п. 13.10 Правил строк є протиправним ухиленням від обов`язку, що згідно зі ст. 649 Цивільного кодексу України є підставою для судового захисту;
- відсутність дискреційних повноважень: Згідно з п. 13.10 Правил № 3961-VI, за наявності позитивного рішення районної адміністрації, обов`язок Управління укласти договір є імперативним (безальтернативним). Відповідач не наділений дискрецією «оцінювати» форму чинного законного документа чи відмовляти з підстав, не передбачених законом;
- дотримання ДСТУ 4163-2020 та Правил № 1000/5: Лист-рішення Пересипської районної адміністрації відповідає національним стандартам. Згідно з п. 4.4 та п. 5.23 ДСТУ, назва на листах не зазначається, а печатка є факультативною. Юридична сила документа підтверджена підписом голови районної адміністрації та реєстраційним номером;
- принцип послідовності (заборона дискримінації): Відповідач раніше вже укладав аналогічні договори з Позивачем за ідентичними листами без печаток та назви документа (зокрема, № 01-05-08/1318вх). Вибіркова відмова у цій справі свідчить про свавілля та надмірний формалізм, що неприпустимо для органу влади;
- належне врядування: Оскільки Лист-рішення надісланий самою районною адміністрацією Відповідачу (п. 13.8 Правил) і він не є скасованим будь-які сумніви щодо діловодства мали вирішуватися всередині Одеської міської ради, а не за рахунок порушення прав підприємця (справа ЄСПЛ «Рисовський проти України»).
З огляду на наведене, Позивач просить відмовити Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 по справі № 916/4152//25 - залишити без змін.
29.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради надійшла відповідь на відзив, а також 01.05.2026 від Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича надійшли заперечення на відповідь на відзив.
18.05.2026 у судове засідання з`явилися Позивач та його представник, які підтримали вимоги та доводи, викладені ними письмово, представник Відповідача у судове не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Судова колегія також зауважує, що відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також, зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника Відповідача за наявними у справі матеріалами.
У судовому засіданні судовою колегією розглядалися подані Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради відповідь на відзив, та поданими Фізичною особою-підприємцем Урсакі Андрієм Григоровичем заперечення на відповідь на відзив.
Колегія суддів зазначає, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним (частини друга, п`ята статті 161 Господарського процесуального кодексу України).
В свою чергу, відповідно до статей 258 та 263 Господарського процесуального кодексу України заявами по суті справи на стадії апеляційного провадження є саме апеляційна скарга та відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
В силу частини першої статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Оскільки надані Відповідачем відповідь на відзив, та Позивачем заперечення на відповідь на відзив подані поза межами строку на апеляційне оскарження, встановленого законом та такі заяви не є заявами по суті на стадії апеляційного перегляду, колегія суддів залишає без розгляду відповідь на відзив Відповідача від 29.04.2026 та заперечення на відповідь на відзив Позивача від 01.05.2026 на підставі статті 118 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу та відзив на неї, заслухавши пояснення Позивача та його представника, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, Урсакі Андрій Григорович є фізичною особою – підприємцем з 16.04.2008, види діяльності: роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами, іншими товарами; обслуговування напоями; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 366603 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
28.10.2024 Фізична особа – підприємець Урсакі А.Г. звернувся до Пересипської районної адміністрації через Центр надання адміністративних послуг відповідно до п. 4 ст. 9 ЗУ "Про адміністративні послуги" із заявою, якою просив надати узгодження розміщення елементу вуличної торгівлі (в тому числі під час проведення ярмарків) лотку, площею 6,0 кв. м., змішана група товарів, з режимом роботи: 08:00-20:00 годин, на період роботи 5 років, за адресою: м. Одеса, вулиця Владислава Бувалкіна, будинок 37. Вказаній заяві присвоєний реєстраційний номер № Ф1-246684-ю/о.
Як слідує з матеріалів справи, ФОП Урсакі А.Г. звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому Позивач просив суд визнати протиправним та скасувати лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.11.2024 за № 01-05-4/464вх, щодо відмови ФОП Урсакі А.Г. в розміщенні елементу вуличної торгівлі та зобов`язати Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради прийняти рішення за заявою ФОП Урсакі А.Г. від 28.10.2024 року за № Ф1-246684-ю/о про надання узгодження на розміщення елементу вуличної торгівлі лотку площею 6,0 кв.м. на період роботи 5 років по вул. Владислава Бувалкіна, 37.
17.04.2025 рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 420/35937/24 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання та скасування Листа-рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.11.2024 року за № 01-05-4/464вх, щодо відмови фізичній особі-підприємцю Урсакі Андрію Григоровичу в розміщенні елементу вуличної торгівлі за адресою м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, а також зобов`язано Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради повторно розглянути заяву Урсакі Андрія Григоровича № Ф1-246684-ю/о від 28.10.2024 року про можливість розміщення елементу вуличної торгівлі лотку площею 6,0 кв.м. по вул. Владислава Бувалкіна, 37 та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
27.05.2025 Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/35937/24, Позивачу був наданий лист № 01-05-8/542вх від 27.05.2025, яким, за результатами повторного розгляду звернення від 28.10.2024 за № Ф1-246684-ю/о та схеми розміщення м. 1:500 (прив`язка елемента вуличної торгівлі), виконаної кваліфікованим архітектором на підставі топографо-геодезичній основі з печаткою КП «Одеспроект» від 14.10.2024 № 309, районна адміністрацію узгодила розміщення елементу вуличної торгівлі – лотку, площею не більше 6,00 кв.м., змішаної групи товарів, з режимом роботи: 08.00-20.00, за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, за умови дотримання суб`єктом господарювання положень діючого законодавства, державних стандартів та актів органів місцевого самоврядування м. Одеса та укладення договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента вуличної торгівлі з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.
Також в матеріалах справи міститься ідентичний лист Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-8/542вх від 27.05.2025, направлений районною адміністрацією Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та отриманий ним 29.05.2025, зареєстрований за вих. № 941/01-16.
11.06.2026 представник Фізичної особи – підприємця Урсакі Андрія Григоровича звернувся до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради через Центр надання адміністративних послуг відповідно до п. 4 ст. 9 ЗУ "Про адміністративні послуги" із заявою щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі за адресою: вул. Владислава Бувалкіна, буд. 37. Вказаній заяві був присвоєний реєстраційний номер Ф1-137898-ю/о. 
Як свідчить опис вхідного пакету документів на отримання адміністративної послуги від 11.06.2025 № Ф1-137898-ю/о, до заяви про надання вказаної вище адміністративної послуги Позивачем було додано, серед іншого, фотофіксацію місця розташування з прив`язкою до місцевості, інформацію про тип, розміри та способи розміщення елементів вуличної торгівлі, а також копію листа Пересипської районної адміністрації від 27.05.2025 № 01-05-8/542вх (на вимогу заявника). Відповідні інформація про тип, розміри та способи розміщення елемента вуличної торгівлі, а також реквізити замовника, фотофіксація місця розташування та схема розміщення м. 1:500 (прив`язка елемента вуличної торгівлі – лотка за адресою: м. Одеса, Пересипський район, вул. В. Бувалкіна (вул. Генерала Бочарова), 37, ФОП Урсакі А.Г.) також додані до матеріалів справи.
20.06.2025 Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, за результатами розгляду заяви Позивача, надало останньому лист № 04-10/338, яким, із посиланням на п. 13.8, 13.9, 13.5 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 № 3961-VI, та п. 2.2., 2.3. типових договорів, де зазначається про обов`язковість Листа-рішення та його невід`ємність від договору, відмовило в задоволенні заяви щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі через відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.
Як вбачається з Інформаційної картки адміністративної послуги "Укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі", затвердженої начальником Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради 07.11.2019, п. 9 визначений вичерпний перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, а також вимоги до них з роз`ясненням по кожному пункту переліку документів, зокрема: заява суб`єкта звернення (суб`єкта господарювання) про надання адміністративної послуги, заповнена належним чином; фотофіксація місця розташування з прив`язкою на місцевості; інформація про тип, розміри та способи розміщення елементів вуличної торгівлі, а також реквізити замовника (найменування, ПІБ, адреса, контактна інформація та інше).
В свою чергу, п. 14 Інформаційної картки встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні адміністративної послуги: подання суб`єктом звернення неповного пакета документів, необхідного для отримання адміністративної послуги, згідно із встановленим вичерпним переліком; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; виявлення в документах, поданих суб`єктом звернення, недостовірних відомостей; наявність заборгованості за раніше укладеними договорами на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі та/або тимчасових споруд.
П. 15 Інформаційної картки передбачено результат надання адміністративної послуги: договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі або лист з обґрунтуванням підстав відмови.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Перш ніж перейти до суті спору, судова колегія вважає за необхідне надати оцінку доводам Апелянта в частині порушення судом першої інстанції визначення юрисдикції даної справи.
Так статтею 1 та частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
У постанові від 29.02.2024 у справі №580/4531/23 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що вирішуючи питання предметної юрисдикції спору за позовом суб`єкта владних повноважень до суб`єктів приватного права щодо оспорення вчинених ними правочинів, необхідно враховувати, що статус Позивача та/чи зазначені ним мотиви звернення до суду не є достатнім чи визначальним критерієм для віднесення такого спору до предметної юрисдикції адміністративних судів.
Під час визначення предметної юрисдикції справ за таким позовом відповідно до статі 19 Кодексу адміністративного судочинства, статті 20 Господарського процесуального кодексу, статті 19 Цивільного процесуального кодексу України судам необхідно виходити, окрім складу сторін, також із суті права та/або інтересу, що оспорюється або за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, обраного способу захисту та характеру спірних правовідносин у сукупності.
Застосування наведених критеріїв дає підстави дійти висновку, що вимоги Позивача про зобов`язання Відповідача укласти договір спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відтак, правовідносини, що склалися між сторонами, мають приватноправовий характер і передбачають застосування способів захисту, властивих саме цій сфері.
Отже, незважаючи на суб`єктний склад правовідносин, спір є приватноправовим і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Крім того, судова колегія зауважує, що Позивач уже звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, з аналогічними позовними вимогами, однак ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 у справі № 420/21094/25 провадження у справі було закрито з підстав неналежності зазначеного спору до юрисдикції адміністративних судів.
Отже, доводи Скаржника щодо помилкового визначення юрисдикції цього спору є необґрунтованими та такими, що не приймаються судовою колегією.
Щодо суті спору судова колегія зазначає, що в прохальній частині апеляційної скарги Скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, однак наведені у скарзі доводи фактично стосуються оскарження рішення лише в частині задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу виключно в межах оскаржуваної частини рішення суду першої інстанції, якою позовні вимоги були задоволені.
Так статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів (стаття 16 Цивільного кодексу України).
При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин, різновидом якого є договори основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом частини 1 статті 630 Цивільного кодексу України законом або договором може бути встановлено, що окремі умови договорів визначаються відповідно до типових умов договорів (типових договорів) та примірних договорів певного виду. Кабінет Міністрів України, органи державної влади, уповноважені Кабінетом Міністрів України або законом, можуть рекомендувати орієнтовні умови договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Сторони не можуть відступати від змісту типових умов договорів (типових договорів), але мають право конкретизувати їх. Сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.
Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 648 Цивільного кодексу України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.
Особливості укладення договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства.
За частиною 1 статті 649 Цивільного кодексу України встановлено, що розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.
Колегія суддів зазначає, що відносини пов`язані з розміщенням тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, визначені у Правилах розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі (далі – Правила), затверджені рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 №3961-VI.
Так пунктом 1.1 Правил передбачено, що Правила розміщення тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі розроблені на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Закону України "Про благоустрій населених пунктів", Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №244 від 21.10.2011 "Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності" та врегульовує питання розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - ТС) та елементів вуличної торгівлі (далі - елементи торгівлі) на території міста Одеси.
Відповідно до п. 1.2. Правил, вони регулюють відносини між органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання, незалежно від форм власності, які виникають в процесі розміщення та експлуатації тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та елементів торгівлі.
У п. 1.4. зазначених Правил вказано терміни, які вживаються у такому значенні:
договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі - двосторонній договір, укладений між власником (користувачем) елементу торгівлі та Уповноваженим органом, що визначає їх взаємні права та обов`язки щодо користування місцями для розміщення елементів торгівлі, які перебувають у комунальній власності;
елементи вуличної торгівлі - це окремо розташовані торгівельні автомати, лотки, ємності, торговельне обладнання, низькотемпературні прилавки, інші пристрої для роздрібної торгівлі та іншої підприємницької діяльності, платіжні термінали, паркомати, споруди соціально-культурного чи іншого призначення, що не відносяться до ТС, відкриті (літні) майданчики, у складі яких відсутні помости, огорожі, намети, шатри;
лист-рішення – письмове повідомлення яке надається особі, яка подала заяву на розміщення елементу торгівлі, відповідною за територіальною ознакою місця розміщення елементу торгівлі районною адміністрацією Одеської міської ради; 
Уповноважений орган – управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, виконавчий орган Одеської міської ради, визначений Одеською міською радою для регулювання діяльності з дотримання фізичними та юридичними особами Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у місті Одесі.
Відповідно до п. 2.1. Правил одним із завдань та повноважень Уповноваженого органу є укладання договорів з власниками (користувачами) ТС на право тимчасового користування місцями для розташування ТС, а також елементів торгівлі у випадках, передбачених цими Правилами.
Розділом 13 Правил визначений порядок розміщення елементів вуличної торгівлі.
Так, п. 13.1. Правил визначено, що встановлення та розміщення елементів торгівлі здійснюється на підставі позитивної відповіді у вигляді листа – рішення та договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів торгівлі, який укладається з Уповноваженим органом.
Відповідно до п. 13.4. Правил договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів торгівлі укладається між Уповноваженим органом та заявником (додаток 3). 
Умовами п. 13.5. Правил передбачено, що заявник, який має намір встановити елемент торгівлі, звертається до відповідної районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про можливість розміщення елемента торгівлі до якої додається фотофіксація місця розташування з прив`язкою до місцевості та інформація про тип, розміри та спосіб розміщення елемента торгівлі, а також реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація та таке інше). У разі надання заяви фізичною особою – підприємцем, або юридичною особою додатково надається витяг або виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Згідно з п. 13.6. Правил підставами для відмови у розміщенні елементу торгівлі є: подача неповного пакету документів, зазначених в п. 13.5. цих Правил; в поданих документах виявлено недостовірну інформацію. Зазначені підстави не є вичерпними.
За умовами п. 13.7. Правил відповідність намірів щодо місця розташування елемента торгівлі положенням діючого законодавства, державним стандартам та актам органів місцевого самоврядування м. Одеси визначає відповідна районна адміністрація Одеської міської ради, яка протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви та доданих до неї документів зобов`язана письмово листом - рішенням проінформувати заявника щодо можливості розміщення елемента торгівлі на запропонованому місці, або надати мотивовану відмову щодо реалізації намірів розміщення елемента торгівлі та повернути всі подані ним документи.
При цьому, п. 13.8. Правил передбачено, що відповідна районна адміністрація Одеської міської ради письмово інформує Уповноважений орган про видачу заявнику листа – рішення про можливість розміщення елемента торгівлі або про відмову в реалізації намірів розміщення елемента торгівлі протягом 2-х робочих днів з дня прийняття відповідного рішення. 
Відповідно до п. 13.9. Правил у разі отримання листа – рішення, яке є дійсним протягом тридцяти календарних днів із дня реєстрації заяви про можливість розміщення елементів торгівлі, заявник в межах зазначеного строку звертається до Уповноваженого органу через управління надання адміністративних послуг із заявою про укладання договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі.
В свою чергу, п. 13.10. Правил визначено, що на підставі вказаних в п. 13.5. Правил документів між Уповноваженим органом та заявником в розумний строк, який не може перевищувати строк дії листа – рішення, укладається договір на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі.
Згідно з п. 13.11. Правил після укладання договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі, заявник може встановити, розміщувати та експлуатувати належний йому елемент торгівлі.
За умовами п. 13.12. Правил визначення розміру плати за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності міста, для розміщення елементів вуличної торгівлі та порядок її перерахування здійснюється у відповідності до розділу 14 Правил, з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.
Умовами п. 14.1., 14.6. Правил передбачено, що розмір плати за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності міста, для розташування ТС та елементів торгівлі встановлюється виконавчим комітетом Одеської міської ради, а місцями, що перебувають у державній або приватній власності, - на договірних засадах з їх власником або уповноваженим ним органом (особою). При визначенні розміру плати враховуються коригуючі коефіцієнти шляхом їх множення на відповідні тарифи, затверджені виконавчим комітетом Одеської міської ради.
Як було встановлено судовою колегією 11.06.2026 Позивач через свого представника звернувся до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради через Центр надання адміністративних послуг відповідно до п. 4 ст. 9 Закону України "Про адміністративні послуги" із Заявою щодо укладення Договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі за адресою: вул. Владислава Бувалкіна, буд. 37. 
З опису вхідного пакету документів на отримання адміністративної послуги від 11.06.2025 № Ф1-137898-ю/о вбачається, що до зазначеної вище заяви про надання вказаної вище адміністративної послуги Позивачем було додано, серед іншого, фотофіксацію місця розташування з прив`язкою до місцевості, інформацію про тип, розміри та способи розміщення елементів вуличної торгівлі, а також копію листа Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.05.2025 № 01-05-8/542вх (на вимогу заявника). 
Разом з тим за результатами розгляду вказаної заяви Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради листом від 20.06.2025 № 04-10/338 відмовило Позивачу в укладенні договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі.
В обґрунтування відмови Відповідач зазначив про відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, який відповідно до п. 13.5, 13.8, 13.9 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 № 3961-VI, а також п. 2.2, 2.3 Типового договору, є обов`язковим документом для укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі.
Судовою колегією встановлено, що Позивачем до своєї заяви від 11.06.2025 було додано лист Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради за № 01-05-8/542вх від 27.05.2025, яким остання, за результатами повторного розгляду звернення Позивача та схеми розміщення елемента вуличної торгівлі, погодила розміщення лотка площею не більше 6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, за умови дотримання вимог чинного законодавства та укладення договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента вуличної торгівлі з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.
При цьому вказаний лист було надано на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду, яким районну адміністрацію було зобов`язано повторно розглянути відповідне звернення Позивача.
Зазначений лист підписано головою Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради Сергієм Кондратюком. Як вбачається з матеріалів справи, цей лист також було направлено Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, що підтверджується відповідним штампом про його отримання з вхідним № 941/01-16 від 29.05.2025.
Відповідач, відмовляючи Позивачу в укладенні договору та посилаючись на п. 13.5, 13.8, 13.9 Правил, а також п. 2.2, 2.3 Типового договору, вказав на відсутність належним чином оформленого листа-рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, однак судова колегія зауважує, що Відповідачем у своїй відмові не конкретизовано, які саме недоліки містить лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, наданий Позивачем, та у чому полягає його невідповідність встановленим вимогам.
Судова колегія зауважує, що умовами п. 13.5. Правил передбачено, що заявник, який має намір встановити елемент торгівлі, звертається до відповідної районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про можливість розміщення елемента торгівлі до якої додається фотофіксація місця розташування з прив`язкою до місцевості та інформація про тип, розміри та спосіб розміщення елемента торгівлі, а також реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація та таке інше). У разі надання заяви фізичною особою – підприємцем, або юридичною особою додатково надається витяг або виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
При цьому, п. 13.8. Правил передбачено, що відповідна районна адміністрація Одеської міської ради письмово інформує Уповноважений орган про видачу заявнику листа – рішення про можливість розміщення елемента торгівлі або про відмову в реалізації намірів розміщення елемента торгівлі протягом 2-х робочих днів з дня прийняття відповідного рішення. 
Відповідно до п. 13.9. Правил у разі отримання листа – рішення, яке є дійсним протягом тридцяти календарних днів із дня реєстрації заяви про можливість розміщення елементів торгівлі, заявник в межах зазначеного строку звертається до Уповноваженого органу через управління надання адміністративних послуг із заявою про укладання договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі.
Крім того пунктами 2.2. та 2.3. Типового договору (Додаток № 3 до Правил розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності та елементів вуличної торгівлі у місті Одесі) передбачено, що підставою для розміщення елементу торгівлі в межах м. Одеси за цим договором є лист-рішення щодо можливості розмістити елемент торгівлі за заявленою адресою. Лист-рішення є невід`ємною частиною цього договору.
З наведеного вбачається, що зазначеними пунктами передбачено, що рішення щодо можливості розміщення елемента вуличної торгівлі або відмови у реалізації намірів його розміщення приймається виключно відповідною районною адміністрацією Одеської міської ради, у даному випадку — Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради. При цьому лист-рішення є основною підставою для розміщення елемента вуличної торгівлі, а отже й для укладення відповідного договору, і прямо визначений як його невід`ємна складова.
При цьому, як було зазначено, Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради своїм листом-рішенням вже надала погодження на розміщення елемента вуличної торгівлі та погодила укладення договору на право тимчасового користування місцем для його розташування з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.
У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі Відповідач зазначає, що підставою для відмови Позивачу слугувала відсутність на відповідному листі-рішенні печатки районної адміністрації та назви виду документа. Судова колегія не погоджується з такими доводами Відповідача та підтримує позицію суду першої інстанції в цій частині, зазначаючи наступне.
Відповідно до п. 4.4 ДСТУ 4163:2020 документи, що їх створюють юридичні особи, обов`язково повинні мати такі реквізити: найменування юридичної особи (04), назва виду документа (09) (не зазначають на листах), дата документа (10), реєстраційний індекс документа (11), заголовок до тексту документа (19), текст документа (20), підпис (для електронних документів - електронний підпис або електронна печатка в разі відсутності електронного підпису) (22).
Судова колегія звертає увагу на наявний виняток, відповідно до якого назва виду документа не зазначається на листах. Оскільки документ Пересипської районної адміністрації від 27.05.2025 є листом, що підтверджується його формою, змістом, а також загальноприйнятою практикою діловодства, вимога щодо обов`язкової наявності реквізиту «назва виду документа» у даному випадку не підлягає застосуванню.
Пунктом 1.2. ДСТУ 4163-2020 визначено, що цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту та місця розташування реквізитів у документах; вимоги до бланків та оформлення документів; вимоги до виготовлення документів.
Відповідно до п. 5.23. ДСТУ 4163-2020 Юридичні особи, що відповідно до положення (статуту) мають гербову печатку або основну круглу печатку юридичної особи із зазначенням найменування та ідентифікаційним кодом ЄДРПОУ, можуть засвідчувати на документі підпис посадової (відповідальної) особи. Перелік документів, підписи на яких потрібно скріплювати печаткою юридичної особи, визначає юридична особа на підставі законодавства та з унесенням в інструкцію з діловодства.
Наведене свідчить про те, що скріплення документів печаткою для юридичної особи не є обов`язком, а здійснюється на її розсуд відповідно до вимог законодавства та внутрішніх правил діловодства. У зв`язку з цим відсутність печатки на листі-рішенні, виданому Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради, не може розцінюватися як недолік його оформлення чи підстава для невизнання такого документа належним.
Відтак, доводи Відповідача щодо неналежності листа як рішення є безпідставними та спростовуються наведеними вище положеннями Національного стандарту ДСТУ 4163:2020.
Крім того, судова колегія зауважує, що пунктом 1.4 Правил визначено поняття «лист-рішення», під яким розуміється письмове повідомлення, що надається особі, яка подала заяву на розміщення елемента торгівлі, відповідною районною адміністрацією Одеської міської ради за територіальною ознакою місця розташування такого елемента торгівлі.
Отже, вимогами Правил передбачено лише письмову форму такого документа та наявність у його змісті рішення щодо погодження або відмови у розміщенні елемента торгівлі, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд зазначає, що лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.05.2025 № 01-05-8/542вх зазначеним вимогам відповідає, а підстав для визнання його неналежним чином оформленим судова колегія не вбачає.
Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Інформаційної картки адміністративної послуги "Укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі" затвердженої Начальником управління споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради від 07 листопада 2019 року, пунктом 9 передбачено вичерпний перелік документів необхідних для отримання адміністративної послуги, відповідно до якого такими документами є Заява суб`єкта звернення по надання адміністративної послуги; Фотофіксація розташування з прив`язкою місцевості; Інформація про тип, розміри та способи розміщення елементів вуличної торгівлі.
З викладеного вище прослідковується, що обов`язку подання заявником, у даному випадку Позивачем, листа-рішення про погодження розміщення елемента торгівлі Правилами не передбачено. Крім того, як встановлено судом, відповідний лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради вже було направлено до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, що підтверджується штампом про його отримання з вхідним № 941/01-16 від 29.05.2025.
Враховуючи наведене в сукупності, судова колегія доходить висновку, що Лист-рішення Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.05.2025 № 01-05-8/542вх є належним документом в якості підтвердження позитивної відповіді районної адміністрації на розміщення елемента вуличної торгівлі та погодження укладання договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента вуличної торгівлі з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.
Пунктом 13.1. Правил визначено, що встановлення та розміщення елементів торгівлі здійснюється на підставі позитивної відповіді у вигляді листа – рішення та договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів торгівлі, який укладається з Уповноваженим органом.
Апеляційний господарський суд зазначає, що, звернувшись до Відповідача через Центр надання адміністративних послуг із заявою про укладення договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента вуличної торгівлі за адресою: вул. Владислава Бувалкіна, буд. 37 разом із відповідним пакетом документів, передбаченим п. 13.5 Правил, Позивач фактично здійснив пропозицію укласти договір (оферту) у розумінні статті 641 Цивільного кодексу України.
Відповідно до пункту 13.10 Правил, на підставі документів, визначених пунктом 13.5 Правил, між уповноваженим органом та заявником у розумний строк, який не може перевищувати строк дії листа-рішення, укладається договір на право тимчасового користування місцем для розміщення елемента вуличної торгівлі.
Отже, враховуючи, що Позивач виконав усі вимоги Правил, зокрема подав повний пакет документів, передбачений п. 13.5 Правил, у Відповідача виник обов`язок укласти з Позивачем договір на право тимчасового користування місцем для розміщення елемента вуличної торгівлі.
Відповідно до ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, в даному випадку виступає акцептантом, отримавши оферту (заяву), здійснює перевірку чи надано повний пакет документів, зокрема лист рішення районної адміністрації щодо узгодження встановлення елементу вуличної торгівлі. Якщо всі вимоги встановлені Правилами заявником виконані, то у Відповідача виникає обов`язок укласти відповідний Договір.
Позаяк Відповідач, попри наявність у Позивача повного пакета документів, передбаченого п. 13.5 Правил, не виконав покладений на нього обов`язок та не уклав із Позивачем договір про право тимчасового користування місцем для розміщення елемента вуличної торгівлі.
За змістом частини 1 статті 630 Цивільного кодексу України законом або договором може бути встановлено, що окремі умови договорів визначаються відповідно до типових умов договорів (типових договорів) та примірних договорів певного виду. Кабінет Міністрів України, органи державної влади, уповноважені Кабінетом Міністрів України або законом, можуть рекомендувати орієнтовні умови договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Сторони не можуть відступати від змісту типових умов договорів (типових договорів), але мають право конкретизувати їх. Сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.
Апеляційний господарський суд зазначає, що рішенням Одеської міської ради № 3961-VI від 09.10.2013, було затверджено Типовий договір на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі (Додаток № 3).
Згідно зі ст. 648 Цивільного кодексу України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.
Як було зазначено, листом-рішенням Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради визначено істотні умови розміщення елемента вуличної торгівлі, зокрема площу 6,0 кв.м, строк розміщення — 5 років, місце розташування — м. Одеса, вул. Владислава Бувалкіна, 37, чим фактично визначено істотні умови Договору на право користування місцем для розташування елементів вуличної торгівлі у відповідній частині.
Щодо умов в частині оплати, то відповідно до розділу 5 Типового договору («Плата та порядок розрахунків за договором») передбачено, що плата за договором визначається на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів, встановлених виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладення договору.
Водночас, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 338 від 22.12.2022 визначений відповідний розмір плати за тимчасове користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, для розташування елементів вуличної торгівлі (додаток 1 до рішення) та коригувальні коефіцієнти для розміщення елементів вуличної торгівлі (додаток 2 до рішення).
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, відмовляючи Позивачу у задоволенні заяви щодо укладення договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, Відповідач жодним чином не посилався на відсутність погодження істотних умов договору чи ненадання проєкту відповідного договору. Зазначене свідчить про суперечливу поведінку Відповідача, який, з одного боку, у позовній заяві та апеляційній скарзі посилається на відсутність погоджених істотних умов договору, а з іншого, не зазначав цих обставин як однією з підстав для відмови Позивачу в укладенні договору.
Поза тим колегія суддів вказує, що наявність у спірних правовідносинах Типового договору, який визначає загальні умови та порядок укладення договорів на право тимчасового користування місцями для розміщення елементів вуличної торгівлі, у поєднанні з визначенням Пересипською районною адміністрацією істотних умов конкретного розміщення, зокрема площі об`єкта, його місцезнаходження та строку користування, свідчить про фактичне погодження сторонами всіх істотних умов майбутнього договору.
За таких обставин правовідносини сторін набули визначеного характеру в частині погодження предмета, строку, оплати та місця розміщення елемента вуличної торгівлі, що у свою чергу виключає невизначеність істотних умов договору та підтверджує наявність підстав для його укладення.
У зв`язку з цим судова колегія вважає доводи Апелянта в цій частині необґрунтованими та такими, що не можуть бути прийняті судовою колегією, а висновок суду першої інстанції в цій частині є правильним та таким, що відповідає встановленим у справі обставинам і вимогам закону.
Підсумовуючи викладене, судова колегія доходить висновку, що протиправна відмова Відповідача в укладенні з Позивачем договору на право тимчасового користування місцем для розміщення елемента вуличної торгівлі призвела до порушення прав та охоронюваних законом інтересів ФОП Урсакі А.Г.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.01.2025 у справі № 910/7625/23.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63).
Якщо обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне Позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективна можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів Позивача. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.01.2025 у справі № 910/7625/23.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 50).
Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права Позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який, виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи, здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.01.2025 у справі № 910/7625/23.
У постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права Позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19.
Обрання Позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148)).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих Позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути Позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102).
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний Позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права Позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний Позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний Позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та / або є неефективним для захисту порушеного права Позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги у такому разі не підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 920/309/23.
Наведене також узгоджується з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, зокрема, завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які би спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Метою поданого Позивачем позову в межах приватноправового спору, враховуючи обраний спосіб захисту і наведені фактичні обставини, є саме зобов`язання Відповідача укласти з Позивачем договір на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі.
Судова колегія звертає увагу на те, що вимогу Позивача про зобов`язання укласти договір у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, слід тлумачити як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій Позивачем редакції, що відповідає способам захисту, визначеним пунктом 6 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України. За наслідками розгляду такої вимоги у резолютивній частині свого рішення суд, керуючись частиною 9 статті 238 Господарського процесуального кодексу України, має зробити висновки про визнання укладеним договору у запропонованій Позивачем редакції, виклавши текст редакції договору, яка за висновками суду відповідає вимогам законодавства та визнається судом укладеною, чи висновки про відмову у визнанні укладеним договору у запропонованій Позивачем редакції. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 916/1423/18 та постановах Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/6138/20, від 02.06.2021 у справі № 910/6139/20, від 07.03.2023 у справі № 910/4847/21.
Сам по собі такий спосіб захисту як визнання укладеним договору на запропонованих Позивачем умовах, не потребує вжиття додаткових способів захисту у випадку її обґрунтованості, оскільки з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору (якщо рішенням суду не визначено інше), відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 зазначила, що у справі про визнання укладеним договору (зобов`язання укласти договір) Позивачем є особа, яка бажає укласти договір, а Відповідачем має бути сторона договору, яка відмовляється укласти договір, чим порушує права Позивача.
Отже, за обставин ухилення/відмови Відповідача від укладення спірного договору з Позивачем, ефективним та повним способом захисту порушеного права, який буде відповідати принципу процесуальної економії, у цьому випадку є саме позовна вимога про визнання укладеним договору.
З огляду на викладене та враховуючи встановлене порушення права Позивача на укладення договору за наявності всіх передбачених Правилами підстав, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги щодо визнання договору укладеним у редакції Позивача.
При цьому матеріалами справи підтверджується, що Позивач виконав передбачені процедурою дії та подав необхідні документи, а Відповідач, всупереч вимогам Правил та Типового договору, не забезпечив належного оформлення договірних відносин, чим фактично порушив право Позивача на реалізацію погодженого розміщення елемента вуличної торгівлі.
Щодо доводів Апелянта в частині порушення судом першої інстанції дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування судова колегія зазначає наступне.
Визначення поняття "дискреційні повноваження" наведено в Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, відповідно до якої «Дискреційні повноваження» - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Разом з цим, дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».
В постанові від 02.07.2020 у справі №825/2228/18 Верховний Суд зазначив, що дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів, зокрема, шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів.
Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами варіантами поведінки, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав суб`єкт владних повноважень, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
Однак, судова колегія зауважує, що у випадку невиконання відповідного обов`язку Відповідачем (у даному випадку – Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської), за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права Позивача (у даному випадку – Фізичної особи-підприємця Урсакі Андрія Григоровича) шляхом, зокрема, зобов`язання Відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права.
Схожа позиція викладена Верховним Судом і у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17, в якій суд касаційної інстанції зробив наступний правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов Відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.»
Враховуючи, що право Позивача було порушено внаслідок невчинення Відповідачем обов`язкових дій щодо укладення договору, суд апеляційної інстанції зазначає, що таке порушене право підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання Відповідача вчинити відповідні дії. Саме такий спосіб захисту Позивача судом першої інстанції було визнано належним, з чим апеляційний господарський суд цілком погоджується.
Крім того, судова колегія зазначає, що Правила не надають Відповідачу дискреційного права на власний розсуд вирішувати питання щодо укладення договору. Натомість вони встановлюють обов`язковий порядок дій, зокрема щодо укладення договору за наявності визначених умов та погоджених документів.
У даному випадку Відповідач уповноважений лише на оформлення та підписання договору, істотні умови якого вже погоджені Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради та передбачені умовами Типового договору, що виключає можливість відмови від його укладення за наявності передбачених підстав.
Зазначене спростовує доводи Апелянта про нібито порушення судом першої інстанції дискреційних повноважень Відповідача, оскільки в даному випадку такі повноваження щодо вирішення питання укладення договору Правилами не передбачені.
Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням Закону, судом не приймаються.
Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08.07.2021 у справі №910/15618/19, де окрім іншого також вказано на таке: "Колегія суддів звертає увагу на те, що із внесенням 17.10.2019 змін до Господарського процесуального кодексу України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають Позивач та Відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Одночасно статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри"."
З огляду на викладене судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога Позивача щодо укладення з Відповідачем договору на право користування місцями для розміщення елемента вуличної торгівлі на умовах поданого ним проєкту договору, який відповідає типовій формі, знайшла своє підтвердження матеріалами справи та підлягає задоволенню в цій частині.
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, належним чином з`ясував обставини, що мають значення для справи, а відтак належить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 по справі №916/4152/25.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, а отже Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів апеляційних скарг колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Згідно з пунктом 1частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 по справі №916/4152/25 залишається без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на Скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 по справі №916/4152/25- залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 16.02.2026 по справі №916/4152/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.05.2026.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош