ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 925/233/23(925/359/25) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковський О. В. - головуючий, Огороднік К. М., Погребняк В. Я., 

за участю секретаря судового засідання Аліференко Т. В.

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025
та рішення Господарського суду Черкаської області від 14.05.2025
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Евер бест" 
до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 
про стягнення 2 096 098,64 грн
в межах справи № 925/233/23
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Евер бест"

Учасники справи: 
ТОВ "Евер бест": Костенко В. В. (представник уповноваженої особи засновника ТОВ "Евер бест" Данішкевич А.А.);
Арбітражний керуючий: Слостін А. Г.;
АТ КБ "Приватбанк": Труфанова О. С.;

ВСТАНОВИВ:
1. Стислий зміст заявлених вимог
1.1. Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Евер бест" звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк (далі - АТ КБ) "Приватбанк" 2096098,64 грн боргу з повернення лізингодавцем сплачених йому лізингоодержувачем лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016. 
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом дії договору лізингу позивач (лізингоодержувач) сплатив на користь відповідача (лізингодавця) лізингові платежі в сумі 3178536,35 грн, які останній зобов`язаний повернути у зв`язку з розірванням договору лізингу. Частину вказаних лізингових платежів у сумі 1400000 грн було стягнуто з Банку за рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.10.2024 у справі № 925/233/23(925/750/23). 

2. Стислий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.05.2025, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025, позов задоволено, присуджено до стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ТОВ "Евер бест" 2096098,64 грн боргу з повернення лізингових платежів, сплачених в рахунок оплати вартості об`єкту лізингу, 25153,18 грн судового збору за подання позову.
2.2. Судові рішення мотивовані тим, що враховуючи факт розірвання Договору фінансового лізингу та повернення об`єкта лізингу лізингодавцю - АТ КБ "Приватбанк", у ТОВ "Евер бест" на підставі частини другої статті 693 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України виникло право на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу. Необхідність та правомірність застосування положення частини другої статті 693 ЦК України до спірних правовідносин відповідає актуальній практиці Верховного Суду.

3. Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
3.1. 01.07.2016 АТ КБ "Приватбанк" як лізингодавець та ТОВ "Евер бест" як лізингоодержувач уклали договір фінансового лізингу №4Е16055ЛИ (далі - Договір), за умовами якого передбачено наступне:
- Банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим Договором строки, на умовах фінансового лізингу (надалі - лізинг) (пункт 1.1);
- на дату укладання цього Договору вартість майна становить: 381 074 752 грн (пункт 1.2);
- для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим Договором банк відкриває рахунок для сплати вартості предмета лізингу №20718050000448 та рахунок для сплати винагород за лізингом №20785050000987 (пункт 1.4);
- розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком №2. Лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений у пункті 1.4 цього Договору. Лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у пункті 1.4 цього Договору: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500 грн у день укладення цього Договору; відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку №2 (пункти 2.1-2.3);
- у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24 % річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно з додатком №2 (пункт 2.3.3);
- передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому - передачі майна, зазначеним у додатку №3, що є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 3.1);
- лізингоодержувач зобов`язується повернути майно банку у випадку розірвання Договору у стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому Банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим Договором, а також відшкодувавши заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього Договору. Лізингоодержувач зобов`язаний усунути погіршення майна, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення майна банк має право вимагати відшкодування завданих йому збитків (пункт 6.2.4);
- лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; винагороду за користування майном отриманим в лізинг; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором (пункт 6.2.11);
- у випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернуте лізингоодержувачем у термін розірвання, по акту прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу (пункт 8.3);
- строк дії цього договору з дати підписання цього договору по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадках дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором у випадках розірвання договору (пункт 9.1).
3.2. У додатку №2 до Договору його сторони вказали графік лізингових платежів (графік відшкодування вартості майна), до якого включили 240 щомісячних платежів в їх хронологічній послідовності з терміном сплати 25 числа кожного м`ясця в сумі 317 562,29 грн., починаючи з 25.07.2016 і закінчуючи 25.06.2031, та в сумі 5 398 558,99 грн., починаючи з 25.072031 і закінчуючи 25.06.2036, на загальну суму 381 074 752 грн.
3.3. За актом прийому-передачі від 01.07.2016 №1 АТ КБ "Приватбанк" відповідно до умов Договору передало ТОВ "Евер-бест", а останнє прийняло в платне володіння та користування нерухоме майно, зазначене в додатку №1 до Договору, загальною вартістю 381 074 752 грн. 
3.4. 06.06.2017 АТ КБ "Приватбанк" вручило ТОВ "Евер бест" повідомлення від 31.05.2017 про розірвання Договору з 15.06.2017 в односторонньому порядку з ініціативи банку на підставі підпункту 8.2.3 пункту 8.2 розділу 8 Договору у зв`язку з простроченням ТОВ "Евер бест" оплати більше ніж на 30 днів заборгованості з відсоткової винагороди за користування майном, переданим в лізинг. Крім того, АТ КБ "Приватбанк" у вказаному повідомленні заявив ТОВ "Евер бест" вимогу про сплату заборгованості та повернення майна за Договором.
3.5. 15.06.2017 сторони склали та підписали акт прийому-передачі майна, відповідно до якого ТОВ "Евер бест" як лізингоодержувач відповідно до підпункту 6.2.4 пункту 6.2 та пункту 8.3 Договору передав АТ КБ "Приватбанк", а останній прийняв на праві власності нерухоме майно - предмет лізингу за Договором загальною вартістю 381 074 752 грн.
3.6. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.03.2019 у справі №925/1230/18, яке набрало законної сили, позов АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Евер бест" про стягнення 15978632,54 грн заборгованості за Договором задоволено повністю, присуджено до стягнення 15406369,24 грн заборгованості по сплаті відсоткової винагороди за користування майном, 572263,30 грн пені та 239679,49 грн судового збору.
3.7. Вказаним судовим рішенням у справі №925/1230/18 встановлені наступні обставини: 
- сторони 01.07.2016, 07.07.2016, 29.07.2016, 05.08.2016 та 03.11.2016 укладали додаткові угоди до Договору;
- відповідно до підпункту 6.2.11 Договору (з урахуванням умов додаткової угоди від 29.07.2016) лізингоодержувач зобов`язався сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим Договором;
- починаючи з 07.11.2016 лізингоодержувач сплачує відсоткову винагороду за ставкою 10,5% річних, що було узгоджено сторонами у додатковій угоді від 03.11.2016;
- графіком лізингових платежів (в редакції від 05.08.2016) передбачена сплата лізингових платежів 25.07.2016, 25.08.2016, в подальшому щомісяця з 25.07.2017 до 25.06.2026;
- відповідач за весь час дії Договору сплатив лише два лізингові платежі: 25.07.2016 в розмірі 317562,29 грн та 23.08.2016 в розмірі 3178536,35 грн, що підтверджується банківською випискою. В подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувалися;
- також відповідач допустив порушення строків сплати відсоткової винагороди за користування майном. Зокрема, прострочена заборгованість виникала у лізингоодержувача 01.03.2017, 01.04.2017, 01.05.2017, 01.06.2017 та 01.07.2017, що підтверджується виписками за рахунками 2078*, 2079*;
- за змістом п. 9.1. Договору (з урахуванням умов додаткової угоди від 05.08.2016) строк дії Договору з дати підписання цього Договору до 25.06.2026. У частині невиконаних сторонами зобов`язань Договір діє до повного їх виконання;
- 15.06.2017 сторони підписали акт прийому-передачі майна, відповідно до якого лізингоодержувач передав, а банк прийняв майно, яке було предметом Договору фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016. Водночас, жодної сплати заборгованості за договором відповідач не здійснив;
- оскільки лізингове майно було повернуто позивачу 15.06.2017, відповідач зобов`язаний сплатити відсоткову винагороду за користування майном за період з 01.07.2016 до 15.06.2017 в розмірі 15406369,24 грн; 
3.8. 16.02.2023 АТ КБ "Приватбанк" звернувся в Господарський суд Черкаської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Евер бест" та про визнання його грошових вимог до боржника у розмірі 16 309 294,03 грн, з яких: 15406369,24 грн - заборгованість по сплаті відсоткової винагороди за користування майном; 572263,30 грн - пеня; 239679,49 грн - судовий збір у справі №925/1230/18; 3842 грн - судовий збір у справі № 910/5247/19; 26840 грн - судовий збір за подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство; 60300 грн - авансування грошової винагороди арбітражному керуючому.
3.9. 28.02.2023 ТОВ "Евер бест" звернулося до АТ КБ "Приватбанк" із вимогою повернути (сплатити) в семиденний строк лізингові платежі в сумі 3496098,64 грн.
3.10. 08.03.2023 ТОВ "Евер бест" звернулося до АТ КБ "Приватбанк" із заявою за вих№08-03-23 про залік зустрічних однорідних вимог, якою керуючись статтею 601 ЦК України повідомило про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 3496098,64 грн за такими зобов`язаннями за Договором фінансового лізингу: 
- у розмірі 16218312,03 грн зі сплати заборгованості з відсоткової винагороди за користування майном та пені; 
- 3496098,64 грн зі сплати заборгованості з повернення сплачених лізингових платежів, як частини вартості об`єкту лізингу; що за цією заявою на дату її складання взаємні зобов`язання сторін Договору фінансового лізингу на суми, визначені у цій заяві, вважаються припиненими.
3.11. Банк не надав відповіді на вказані вимогу ТОВ "Евер бест" про повернення платежів та заяву про залік зустрічних однорідних вимог.
3.12. Ухвалою від 29.03.2023 Господарський суд Черкаської області відкрив провадження у справі № 925/233/23 про банкрутство ТОВ "Евер бест".
3.13. Оскільки лізингодавець після розірвання договору лізингу та повернення предмету лізингу лізингоодержувачем не повернув лізингові платежі, які були сплачені в рахунок оплати вартості предмету лізингу в сумі 3496098,64 грн, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 1400000 грн, як частину суми сплачених ним лізингових платежів, пославшись на недостатність коштів для сплати судового збору.
3.14. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.10.2024 у справі №925/233/23(925/750/23), яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025, стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ТОВ "Евер бест" 1400000 грн боргу з повернення лізингових платежів, сплачених в рахунок оплати вартості об`єкту, 21000 грн судового збору за подання позову, 31500 грн судового збору за подання апеляційної скарги, 42000 грн судового збору за подання касаційної скарги.
3.15. Вказаним рішенням суду було встановлено, що у ТОВ "Евер бест" на підставі частини другої статті 693 ЦК України виникло право на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості предмета лізингу за договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016, оскільки договір лізингу розірваний, а предмет лізингу повернутий лізингодавцеві.
3.16. У цій справі предметом позову є та ж сама заборгованість за договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016 на загальну суму 3496098,64 грн, яка виникла у лізингодавця у зв`язку з розірванням договору, що і у справі №925/233/23(925/750/23).

4. Стислий зміст касаційної скарги
4.1. АТ КБ "Приватбанк" подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 14.05.2025, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

5. Узагальнені доводи касаційної скарги
5.1. Судами першої та апеляційної інстанцій були порушені та неправильно застосовані норми матеріального права - статті 202, 203, 204, 215, 267, 525, 526, 598, 601, 602, 629, 631, 653, 693, 806 ЦК України, статті 193, 198 ГК України, статті 1, 7, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", порушені норми процесуального права - статті 12, 18, 73, 75, 79, 86, 231, 236, 326 ГПК України, а також не були враховані висновки Верховного Суду щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах, викладених у наступних постановах:
- постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), постанови Верховного Суду від 28.11.2024 у cправі №918/1009/23, від 17.05.2023 у cправі № 910/5680/21, від 17.11.2022 у cправі № 910/11870/20 - що застосування преюдиції; 
- постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 473/1878/19, постанови Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 661/2313/18, від 17.11.2021 у справі № 200/4037/19, від 15.12.2021 у справі № 757/51379/17, від 16.06.2022 у справі №904/4137/20 (210/1218/20), від 07.07.2023 у cправі № 910/11424/15, від 18.09.2024 у cправі №904/1710/23, від 25.10.2024 у cправі № 915/546/21 - що кваліфікації правочину як нікчемного;
- постанова Верховного Суду від 10.11.2022 у cправі №914/346/20 (914/155/21) - що встановлення факту припинення зобов`язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог по своїй суті вказує про об`єктивний та актуальний стан заборгованості на дату ухвалення відповідного рішення;
- постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 - щодо підстав для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним; 
- постанова Верховного Суду від 13.02.2025 у праві N 914/2693/23 (914/3476/23) - щодо необхідності розмежування зарахування та заяви про зарахування;
- постанови Верховного Суду від 19.09.2023 у cправі №905/1065/22, від 21.03.2024 у справі №907/935/21, від 01.02.2024 у cправі №913/175/23 - щодо обов`язку зі сплати лізингових платежів лізингоотримувачем до дати розірвання договору та повернення майна лізингодавцю),
- постанова Верховного Суду від 05.06.2021 у справі №904/5726/19 - щодо обов`язку судів виходити з умов договору, укладеного між сторонами, та структури лізингових платежів),
- постанова Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15 - щодо презумпції правомірності правочину.
5.2. В порушення підпункту "в" пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України оскаржувана постанова суду апеляційної не містить мотивів відхилення аргументів щодо строків давності, викладених АТ КБ "ПриватБанк" в апеляційній скарзі. В свою чергу судом першої інстанції неправомірно застосовано до спірних правовідносин пункт 7.9 Договору фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016 щодо погодженого сторонами 15 річного строку позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів та інших платежів/витрат за Договором, а також порушено положення статей 257, 261, 259, 267 ЦК України, статті 75 ГПК України.
5.3. Судами першої та апеляційної інстанцій не було надано жодної правової оцінки наявним підставам для закриття провадження по справі та порушено норми статей 203, 204, 598, 601, 602 ЦК України, пункт 2 частини першої статті 231, статтю 236 ГПК України.
5.4. Судами першої та апеляційної інстанцій протиправно застосовано до спірних правовідносин частину другу статті 693 ЦК України та не враховано наданий скаржником комплексний Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025 щодо застосування до спірних правовідносин наведеної норми. 

6. Позиція інших учасників справи щодо касаційної скарги
6.1. Ліквідатор ТОВ "Евер бест" арбітражний керуючий Слостін А. Г. у відзиві заперечував проти касаційної скарги, просив Суд залишити скаргу без задоволення, ва ухвалені судами попередніх інстанцій рішення у цій справі - без змін, зокрема, зазначаючи наступне:
- позивач правомірно посилається на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу;
- строк позовної давності на стягнення (повернення) сплачених ТОВ "Евер бест" лізингових платежів банку не сплив на дату звернення вказаного товариства до суду з відповідним позовом; 
- наданий скаржником висновок експертів у галузі права правильно не прийнятий місцевим господарським судом до уваги як такий, що фактично спрямований на спростування обставин, встановлених рішенням суду у справі №925/233/23 (925/750/23) між тими ж сторонами;
- доводи скаржника про порушення і неправильне застосування судами норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень, як і аргументи про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, є необґрунтованими;
- наведені у касаційній скарзі рішення Верховного Суду постановлені не у подібних правовідносинах, тому висновки про застосування норм права, викладені у таких рішеннях, не є релевантними до справи, що переглядається;
- наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах законодавства.
6.2. Уповноважена особа засновників ТОВ "Евер бест" Демішкевич А. А. у відзиві заперечувала проти викладених у касаційній скарзі доводів, просила Суд відмовити у задоволенні касаційної скарги, врахувавши таке:
- твердження банку про закінчення строку позовної давності є помилковим;
- посилання скаржника на відсутність предмету позову з огляду на проведення між сторонами заліку зустрічних однорідних вимог є безпідставним, адже наведений залік не відбувся та є незаконним. До того ж, це питання вже було предметом дослідження при розгляді справи № 925/233/23(925/750/23), сторонами в якій є ті ж самі особи, що й у справі, яка переглядається;
- наданий банком висновок експертів у галузі права не є обов`язковим для врахування судом і розглядається лише як пояснення банку;
- суди попередніх інстанцій застосували до правовідносин сторін положення частини другої стаття 693 ЦК України з урахуванням актуальної практики Верховного Суду у подібних категоріях спорів;
- наведена у касаційній скарзі судова практика, яка на переконання скаржника не була врахована судами першої та апеляційної інстанцій, не є релевантною до спірних правовідносин сторін.

7. Касаційне провадження
7.1. Ухвалою Верховного Суду від 09.02.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ "Приватбанк" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 14.05.2025 у цій справі, призначено її до розгляду в судовому засіданні на 24.03.2026 - 15:00. Крім того, витребувано у Господарського суду Черкаської області та/або Північного апеляційного господарського суду матеріали справи № 925/233/23 (925/359/25).
7.2. 16.02.2026 до Верховного Суду на запит з Господарського суду Черкаської області надійшли матеріали справи № 925/233/23(925/359/25).
7.3. 12.03.2026, 20.03.2026 та 23.03.2026 на адресу Верховного Суду надійшли клопотання від арбітражного керуючого Слостіна А. Г., від ТОВ "Евер бест" та від АТ КБ "Приватбанк" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
7.4. Вказані клопотання були задоволені Верховним Судом, про що постановлено відповідні ухвали від 19.03.2026, від 20.03.2026. та від 23.03.2026.
7.5. До визначеної дати судового засідання до Верховного Суду надійшли:
- 23.03.2026 клопотання АТ КБ "Приватбанк" про відкладення розгляду справи на іншу дату;
- 24.03.2026 заперечення ТОВ "Евер бест" (уповноваженої особи засновника) на клопотання про відкладення розгляду справи.
7.6. 24.03.2026 судове засідання не відбулось у зв`язку із тривалою повітряною тривогою і, відповідно, вищенаведені клопотання та заперечення на клопотання не розглядалися. 
7.7. Ухвалою Верховного Суду від 24.03.2026 в судовому засіданні оголошено перерву до 07.04.2026 - 14:10.
7.8. 07.04.2026 до початку судового засідання на адресу Верховного Суду надійшло клопотання від АТ КБ "Приватбанк" про відкладення розгляду справи на іншу дату. За змістом цього клопотання банк зазначає про те, що Верховним Судом 12.03.2026 було розглянуто спір у подібних правовідносинах у справі № 924/977/22 (924/531/24) і правові висновки у постанові Суду у названій справі підлягають врахуванню під час здійснення касаційного перегляду судових рішень у справі № 925/233/23(925/359/25). Оскільки наразі повний текст постанови у справі № 924/977/22 (924/531/24) не виготовлено та не оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, АТ КБ "Приватбанк" просить відкласти розгляд справи, зазначаючи про необхідність надання письмових пояснень з урахуванням висновків про застосування норм права у вищезгаданій постанові.
7.9. В судовому засіданні 07.04.2026 представник АТ КБ "Приватбанк" підтримав клопотання про відкладення розгляду справи. Ліквідатор ТОВ "Евер бест" та представник уповноваженої особи засновника ТОВ "Евер бест" заперечували проти клопотання банку та просили Суд відмовити в його задоволенні.
7.10. В судовому засіданні 07.04.2026 оголошено перерву до 14.04.2026 - 14:10.
7.11. 14.04.2026 до Верховного Суду надійшли додаткові письмові пояснення АТ КБ "Приватбанк" до касаційної скарги.
7.12. В судовому засіданні 14.04.2026 представник АТ КБ "Приватбанк" підтримав касаційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просив Суд скаргу задовольнити. Ліквідатор ТОВ "Евер бест" та представник уповноваженої особи засновника ТОВ "Евер бест" заперечували проти касаційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просили Суд залишити скаргу без задоволення.

8. Позиція Верховного Суду
8.1. Предметом розгляду у цій справі є вимога позивача про стягнення частини сплачених ним як лізингодержувачем за Договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016 на користь відповідача як лізингодавця платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу, у зв`язку з розірванням вказаного Договору та поверненням об`єкта лізингу відповідачу без набуття позивачем права власності на такий об`єкт.
8.2. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та задовольнили позов.
8.3. Відповідач заперечує висновки в ухвалених у цій справі судових рішеннях про задоволення позову, зазначаючи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неврахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах (розділ 5 цієї постанови).
8.4. Оцінивши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, здійснивши перевірку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами у цій справі обставин, Верховний Суд зазначає наступне.
8.5. До спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України "Про фінансовий лізинг" від 16.12.1997 № 723/97-ВР у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин.
8.6. Положення статті 1 вказаного Закону визначає фінансовий лізинг (далі - лізинг) - як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
8.7. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 підрозділу І розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України та законом.
8.8. Водночас згідно з приписами абзацу 2 частини другої статті 806 цього Кодексу до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
8.9. В статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено права та обов`язки лізингодавця. Зокрема, згідно з частиною 1 названої статті Закону лізингодавець серед іншого має право: відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.
8.10. Відповідно до статті 7 зазначеного вище Закону лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.
8.11. Загальне правило щодо наслідків розірвання договору визначене положеннями частин другої, четвертої статті 653 ЦК України, а саме: у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
8.12. Разом з цим, наслідки розірвання договору фінансового лізингу мають певні особливості, оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору (частина друга статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"), через що на правовідносини між сторонами договору фінансового лізингу, зокрема щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж (подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
8.13. Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
8.14. В частині другій статті 693 ЦК України, з посиланням на яку обґрунтовані заявлені у цій справі позовні вимоги, передбачено, що у разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
8.15. За змістом наведених норм Закону України "Про фінансовий лізинг" сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, що може включатись до складу лізингових платежів (частина друга статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"), яка у спірних правовідносинах визначена як частина відшкодування / сплати вартості предмету лізингу (пункт 6.2.11 Договору) є за своєю суттю частиною покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору лізингу, тобто є оплатою предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Тож належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. 
8.16. У зв`язку ж з розірванням договору лізингу та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, у лізингоодержувача відсутній такий обов`язок. Тобто, ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, а саме те, що ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно, в лізингоодержувача припиняється зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта (пункт 6.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19). 
8.17. Враховуючи, що в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом на передане в лізинг майно право власності залишається за лізингодавцем, то наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати предмета лізингу. У зазначених висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.
8.18. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 також зауважила, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів. 
8.19. Згідно з встановленими у цій справі обставинами на виконання укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу і додатку №2 до нього позивач сплатив лише два перші лізингові платежі, які відшкодовують частину вартості предмета лізингу на загальну суму 3496098,64 грн, а саме: 25.07.2016 в розмірі 317562,29 грн та 23.08.2016 в розмірі 3178536,35 грн.
8.20. За умовами підпункту 6.2.4 пункту 6.2 розділу 6 "Права та обов`язки лізингоодержувача" Договору фінансового лізингу йде мова про сплату лізингоодержувачем заборгованості з лізингових платежів за договором в разі його розірвання без зазначення конкретного виду платежу, що входить до структури лізингових платежів за Договором. Разом з цим в Договорі не передбачено, що у випадку його розірвання, зокрема, з ініціативи лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов Договору фінансового лізингу.
8.21. Враховуючи викладене, імперативну норму частини другої статті 693 ЦК України щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20), яке (право) не залежить від причин та підстав, за яких продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не здійснив передачу товару у покупцю; та встановлені судами у цій справі обставини, зокрема щодо проаналізованих судами умов укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу, якими не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу, Суд погоджується з висновками судів в оскаржуваних судових рішеннях про правомірне посилання позивача на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу вимог до відповідача у спірних правовідносинах та щодо наявності підстав для повернення відповідачем заявленої до стягнення частини сплаченої позивачем покупної плати за надання об`єкта лізингу в майбутньому у власність позивачу.
8.22. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 12.12.2023 у справі № 912/209/21 (912/1417/22), від 04.04.2024 у справі № 925/322/23(925/875/23), від 22.05.2024 у справі № 905/221/23 (905/917/23), від 12.06.2024 у справі № 907/257/23 (907/929/23), від 20.06.2024 у справі № 904/4871/22 (904/2141/23), від 10.09.2024 у справі № 920/692/23(910/8611/23), від 11.09.2024 у справах № 927/896/23 (910/7583/23), № 908/2212/23 (908/3143/23), від 24.09.2024 у справі № 916/803/23 (916/2849/23) та інших.
8.23. При цьому колегія суддів враховує, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.10.2024 у справі №925/233/23(925/750/23), яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025, стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ТОВ "Евер бест" частину сплачених позивачем як лізингодержувачем за Договором фінансового лізингу на користь відповідача (лізингодавця) платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу у сумі 1400000 грн за тим самим Договором лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016, вимоги за яким заявлено у справі, що переглядається.
8.24. У наведеному рішенні суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у ТОВ "Евер бест" на підставі частини другої статті 693 ЦК України виникло право на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості предмета лізингу за Договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016, оскільки договір лізингу розірваний, а предмет лізингу повернутий лізингодавцеві.
8.25. Ухвалою Верховного Суду від 16.04.2025 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ "Приватбанк" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 22.10.2024 у справі № 925/233/23 (925/750/23).
8.26. Відповідно, встановлені судовими рішеннями у справі № 925/233/23 (925/750/23) обставини не підлягають повторному доказуванню у справі, що переглядається у розумінні частини четвертої статті 75 ГПК України, позаяк сторони у названих справах є ті ж самі, а предметом позову у справі 925/233/23(925/359/25) є вимога про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" залишкової частини заборгованості по лізинговим платежам за договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016, частина якої вже стягнута рішенням у справі № 925/233/23 (925/750/23).
8.27. Твердження скаржника про те, що судами попередніх інстанцій порушено обов`язок щодо здійснення аналізу умов договору та структури лізингових платежів та не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 з цього приводу, відхиляється колегією суддів як такий, що не відповідає змісту оскаржуваних судових рішень.
8.28. В зазначеній частині доводи скаржника по суті зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою доказів та встановленими обставинами справи і, відповідно, до спонукання Верховного Суду здійснити переоцінку доказів та встановити інші обставини ніж ті, які вже встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, що не узгоджується з імперативними приписами статті 300 ГПК України стосовно меж розгляду справи судом касаційної інстанції.
8.29. Суд відхиляє також аргументи скаржника (пункт 5.2) про порушення судами норм про позовну давність та безпідставне застосування відповідно до пункту 7.9 Договору до вимог у спірних правовідносинах 15-річної позовної давності, оскільки за умовами згаданого пункту 7.9 Договору фінансового лізингу строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагороди, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за договором встановлюється сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцяти) років. Водночас, за цим пунктом договору лізингу сторони договору не встановлювали обмежень щодо сторін договору, за вимогами яких можуть застосовуватися ці подовженні строки позовної давності. Тому строк позовної давності щодо вимог про стягнення лізингових платежів застосовується як до вимог лізингодавця про стягнення таких лізингових платежів, так і до вимог лізингоодержувача про стягнення цих лізингових платежів. 
8.30. Відтак, у розглядуваному випадку строк позовної давності не сплив, про що вірно зазначив місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні у цій справі (близькі за змістом висновки щодо застосування позовної давності у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05.06.2025 у cправі № 917/1100/23(910/8920/23), від 13.05.2025 у справі № 924/113/23 (908/2907/23). Не зазначення в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції мотивів з даного питання не є свідченням ухвалення незаконного рішення.
8.31. В касаційній скарзі відповідач вказує про не надання судами першої та апеляційної інстанцій оцінки наявним підставам для закриття провадження у справі, тоді як на підставі вчинення позивачем одностороннього правочину (заяви про зарахування зустрічних вимог № 08-03-23 від 08.03.2023) припинилися зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" по сплаті заборгованості з повернення сплачених лізингових платежів як частини вартості об`єкту лізингу в сумі 3496098,64 грн, частина яких у розмірі 2096098,64 грн є предметом спору по даній справі. У зв`язку з наведеним скаржник стверджує про порушення судами попередніх інстанцій вимог статей 203, 204, 598, 601, 602 ЦК України, пункту 2 частини першої статті 231, статті 236 ГПК України та неврахування відповідних висновків Верховного Суду щодо застосування наведених норм.
8.32. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. З касаційної скарги вбачається, що, обґрунтовуючи порушення судами попередніх інстанцій вимог ЦК України у питанні застосування позовної давності, скаржник наводить окремі цитати з тексту судових рішень у справах № 925/1230/18 та № 925/233/23, за змістом яких слідує, що вищезгаданий односторонній правочин було вчинено ТОВ "Евер бест" з пропуском загального строку позовної давності.
8.33. Водночас, в частині обґрунтування порушення судами положень статті 231 ГПК України далі по тексту касаційної скарги АТ КБ "Приватбанк" вказує про припинення його зобов`язань в межах, що охоплені заявою ТОВ "Евер бест" № 08-03-23 від 08.03.2023 про зарахування зустрічних вимог.
8.34. Колегія суддів враховує, що зобов`язання з оплати заборгованості за договором може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, установлених статтею 601 ЦК України, та за відсутності обставин, передбачених статтею 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.
8.35. Аналогічні висновки є усталеними та викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17.
8.36. При цьому, суд касаційної інстанції зазначає про те, що висновки Верховного Суду щодо такої умови для проведення зарахування в порядку статті 203 ГК України та статті 601 ЦК України, як безспірність вимог, що зараховуються, сформовані, викладені (уточнені) у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19.
8.37. Згідно з цими висновками Верховного Суду (пункт 47 зазначеної постанови) безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.
8.38. Натомість спір у цій справі вказує на наявність між сторонами спору щодо зобов`язань:
- які виникли у банку на підставі вимог позивача від 28.02.2023 та від 04.03.2025 вих№02-01-27-56 за Договором фінансового лізингу, які він у цій справі і заперечує;
- щодо суми яких боржник заявив про залiк зустрiчних однорiдних вимог в заяві № 08-03-23 від 08.03.2023 та складовою яких є спірна у цій справі сума.
8.39. Також колегія суддів враховує, що ухвалюючи рішення про задоволення позову у справі № 925/233/23(925/750/23) між тими ж сторонами про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ТОВ "Евер бест" частини сплачених за Договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01.07.2016 платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу у сумі 1400000 грн, суди встановили факт виникнення у ТОВ "Евер бест" на підставі частини другої статті 693 ЦК України права на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості предмета лізингу за згаданим Договором фінансового лізингу у зв`язку з його розірванням та відповідно обов`язок АТ КБ "Приватбанк" повернути (сплатити) ТОВ "Евер бест" відповідну суму коштів у загальному розмірі 3496098,64 грн, частина з яких у сумі 2096098,64 грн заявлена до стягнення у справі, що переглядається. 
8.40. При цьому Верховний Суд зауважує на тому, що одночасно заперечуючи у цій справі по суті свої зобов`язання, щодо суми яких подано заяву про залiк зустрiчних однорiдних вимог (зокрема і щодо частини відповідної суми у справі № 925/233/23 (925/750/23)), та наполягаючи на припиненні цих зобов`язань перед позивачем (боржником) на підставі статті 601 ЦК України через зазначену заяву про залiк зустрiчних однорiдних вимог, банк вдається до суперечливої поведінки у спірних правовідносинах, оскільки і заперечуючи такі свої зобов`язання перед позивачем, і наполягаючи на їх припиненні, банк одночасно їх і визнає, і не визнає.
8.41. Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
8.42. Зокрема, доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.
8.43. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 ГПК України, аналогічно частина перша статті 44 ЦПК України) (висновки, сформульовані, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23 (провадження № 12-33гс24)).
8.44. У контексті наведеного колегія суддів також звертає увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (подібні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц та постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 908/1795/19).
8.45. Зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, які не спростовані скаржником, викладені вищи правові позиції Верховного Суду, а також регулювання спірних правовідносин нормами Закону України "Про фінансовий лізинг" у відповідній редакції, колегія суддів вважає правильним висновок в оскаржуваних судових рішеннях про те, що, за умови розірвання Договору фінансового лізингу та повернення об`єкта лізингу лізингодавцю, у лізингоодержувача наявне право на повернення на підставі вимог статті 693 ЦК України сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості об`єкта лізингу. 
8.46. Посилання скаржника у додаткових поясненнях до касаційної скарги на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.03.2026 у справі № 924/977/22 (924/561/25), не підлягають врахуванню у справі, що переглядається у зв`язку з неподібністю фактичних обставин і доказів, з огляду на які були ухвалені судові рішення у названих справах.
8.47. Так, у справі № 924/977/22 (924/561/25) предметом первісного позову була вимога ТОВ "Транс Фуд Юкрейн" про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" всієї суми сплачених лізингових платежів за укладеним з банком договором фінансового лізингу після його розірвання, а за зустрічним позовом АТ КБ "Приватбанк" заявлено вимогу про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги в розмірі 4534294,89 грн. 
8.48. Натомість у справі № 925/233/23 (925/359/25) в основу позовних вимог серед іншого було покладено обставини та факти, встановлені під час розгляду справи № 925/233/23 (925/750/23) між тими ж сторонами щодо стягнення частини заборгованості банку щодо повернення лізингових платежів, сплачених у рахунок вартості предмета лізингу за укладеним між сторонами Договором фінансового лізингу у зв`язку з його розірванням. 
8.49. Відповідно позов про стягнення залишку лізингових платежів у сумі 2096098,64 грн (тобто, за винятком тих, що вже стягнуті судовим рішенням у справі № 925/233/23 (925/750/23)), який розглядається у справі № 925/233/23 (925/359/25) є похідним та поданий з урахуванням вже встановлених преюдиційних обставин у межах розгляду первісного позову про стягнення 1400000 грн, які не підлягали повторному доказуванню, зокрема, щодо виникнення у ТОВ "Евер бест" на підставі частини другої статті 693 ЦК України права на повернення сплачених ним лізингових платежів та наявності у АТ КБ "Приватбанк" обов`язку повернути згадані платежі.
8.50. Наведене свідчить про неоднакові фактичні обставини справ № 924/977/22 (924/561/25) та № 925/233/23 (925/359/25), які мають юридичне значення, а відтак висновки Верховного Суду у справі № 924/977/22 (924/561/25), які просить врахувати скаржник не можна вважати релевантними щодо відносин у справі № 925/233/23 (925/359/25).
8.51. Відносно твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій наданого ним Висновку експертів у галузі права від 14.03.2025, колегія суддів зазначає, що за змістом частини першої статті 109 ГПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.
8.52. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
8.53. Водночас, висновок експертів у галузі права не є самодостатньою підставою для відступлення від правових висновків Верховного Суду та не може перебирати на себе функцію тлумачення норм права при вирішенні спорів, а носить, як уже зазначалося вище, суто допоміжний (консультативний) характер (близький за змістом висновок наведено у постанові Верховного Суду від 08.04.2025 у cправі № 904/2990/23 (910/7677/23), на яку посилався у відзиві на касаційну скаргу представник уповноваженої особи засновників ТОВ "Евер бест").
8.54. Відносно посилання скаржника на неврахування інших позицій Верховного Суду при ухваленні оскаржуваних у цій справі судових рішень (пункт 5.1 цієї постанови), колегія суддів зазначає наступне.
8.55. Неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
8.56. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.
8.57. При цьому, для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
8.58. Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
8.59. Натомість скаржником виокремлені висновки Верховного Суду у згаданих ним в касаційній скарзі постановах із контексту судових рішень, без урахування предмету і підстав спору, досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин, тому в цій частині доводи касаційної скарги відхиляються Судом як безпідставні.
8.60. Відхиляючи доводи скаржника, Суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України", в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
8.61. Перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для її задоволення.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
9.2. Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
9.3. Верховний Суд дійшов висновків про те, що оскаржувані судові рішення прийняті зі з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, та з дотриманням норм матеріального і процесуального права, натомість доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.
9.4. Враховуючи вищевикладене та керуючись пунктом 1 частини першої статті 308, статтею 309 ГПК України, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.
9.5. У зв`язку з тим, що Суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін ухвалені у цій справі судові рішення, витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги Суд покладає на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення. 
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 14.05.2025 у справі №925/233/23(925/359/25) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський

Судді К. М. Огороднік

В. Я. Погребняк