Справа № 758/3066/26 
Категорія 81 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2026 року
Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Будзан Л.Д.,
за участю секретаря судового засідання Топоровського М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі-продажу, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Усенка А.І. звернувся до суду із позовом до відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, в якому просив розірвати договір купівлі-продажу бездротових навушників Airpods MAX Blue (MWW63), укладений між позивачем та відповідачем, стягнути із відповідача на користь позивача вартість товару в сумі 16 548,98 грн та моральну шкоду в сумі 5 000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що в грудні 2025 року позивач здійснив купівлю у ФОП ОСОБА_2 через сайт інтернет-магазину Mygadgets.com.ua товару - бездротових навушників Airpods MAX Blue (MWW63). За купівлю товару позивач сплатив відповідачу кошти в сумі 16 548,98 грн. 18.12.2025 позивач отримав товар, однак, цей товар не був бездротовими навушниками Airpods MAX Blue (MWW63), він не відповідав заявленим характеристикам, та мав функціональні вади. Виявивши недоліки товару, позивач звернувся до магазину з метою його повернення, однак, ці вимоги були проігноровані відповідачем. В подальшому, позивач звернувся до відповідача із листом від 13.01.2026, в якому просив повернути кошти за товар, однак, і ці вимоги позивача відповідачем були проігноровані. Посилаючись на викладене, а також з метою захисту прав позивача, як споживача послуг, останній вимушений звернутись до суду із даним позовом вказуючи про наявність підстав для розірвання договору купівлі-продажу зазначених бездротових навушників, укладеного між позивачем та відповідачем, а також стягнення із відповідача на користь позивача вартості товару в сумі 16 548,98 грн та відшкодування позивачу моральної шкоди, яка ним оцінена в сумі 5 000 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2026, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д.
Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 06.03.2026, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов до суду не подав. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався.
З огляду на викладене, суд вважає а можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.
Як визначено частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харків, є громадянином України, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта.
Відповідно до квитанції від 18.12.2025, ОСОБА_1 через ТОВ «НоваПей» здійснив переказ коштів у сумі 16 548,98 грн.
Зі змісту гарантійного талону від 16.12.2025 № 69815 вбачається, що покупцю ОСОБА_3 на бездротові навушники Airpods MAX Blue (MWW63) надано гарантійний термін строком 12 місяців, в якому передбачені умови повернення товару, зокрема, з дати придбання не пройшло 14 днів; товар не використовувався; збережено його товарний вигляд.
19.02.2026 представник позивача засобами поштового зв`язку направив відповідачу лист від 13.01.2026, в якому повідомив, що товар не є належної якості, тому запропонував повернути позивачу сплачені ним кошти, що підтверджується копією листа, описом вкладення у цінний лист та копією квитанції про приймання листа поштою від 19.02.2026.
Однак, відповідач зазначену вимогу залишив без належного реагування, та доказів зворотному матеріали справи не містять.
Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що згідно з пунктами 5, 7 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», гарантійний строк - строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов`язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв`язку з введенням її в обіг; договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ).
Продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію (частина перша статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно зі статтею 678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред`явлені до продавця або виготовлювача товару. Положення цієї статті застосовуються, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншим законом.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.
Пунктом 12 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що істотний недолік - це недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.
Системний аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що для встановлення істотності недоліку товару необхідно наявність таких ознак: неможливість чи недопустимість використання товару за призначенням; виникнення недоліку з вини виробника (продавця, виконавця); повторний прояв недоліку з незалежних від споживача причин після його усунення, а також наявність хоча б однієї з таких ознак: він взагалі не може бути усунений; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.
Згідно зі статтею 673 ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.
Відповідно до частини першої статті 668 ЦК України, ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 679 ЦК України передбачено, що продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.
Отже, умовою відповідальності продавця за недоліки товару є виникнення цих недоліків до моменту передання товару покупцеві. Залежність настання відповідальності продавця від моменту виникнення недоліків пояснюється тим, що за загальним правилом, встановленим частиною першою статті 668 ЦК України, до моменту передання товару ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару несе продавець. При виявленні недоліків товару після переходу до покупця ризику його випадкового знищення або випадкового пошкодження саме на нього покладається обов`язок доведення того, що недоліки виникли до передання йому товару.
Згідно з частиною другою статті 679 ЦК України, якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили.
За змістом наведеної правової норми у випадку існування гарантії щодо якості товару обов`язок доведення обставин, що звільняють продавця від відповідальності, покладається на нього.
Визначення поняття гарантії якості товару міститься у частині першій статті 675 ЦК України, якою передбачено, що товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу.
Під гарантією якості товару слід розуміти гарантії продавця про відсутність у товарі в момент його передачі або в інший момент, встановлений у договорі, недоліків по якості товару, що знижують його вартість або не дозволяють використовувати відповідно до мети, передбаченої договором. За загальним правилом, товар повинен відповідати вимогам по якості в момент його передачі від продавця до покупця. 
Це означає, що наслідки, які встановлені законодавством, зокрема наведеними вище частиною другою статті 678 ЦК України та частиною першою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів», при реалізації продавцем неякісної продукції настають у випадку, коли недоліки товару мали місце на час його передання покупцеві, але не були і не могли бути виявлені останнім у момент передання. Тобто вказані недоліки стосуються експлуатаційних (споживчих) властивостей товару і не пов`язані з його механічним пошкодженням, які можна виявити шляхом візуального огляду.
Зазначене узгоджується також з положеннями пунктів 6, 7 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 листопада 2023 року № 1251, згідно з яким продавець (сервісний центр) за зверненням споживача про необхідність усунення недоліку в товарі проводить безоплатно для споживача діагностику такого товару з метою виявлення недоліку. У разі виявлення недоліку, який виник з вини виробника (продавця), товар підлягає гарантійному ремонту в установлений строк. Якщо продавець (виробник) заявив про те, що здійснення гарантійного ремонту товару є економічно невигідним для нього або його неможливо здійснити, продавець (виробник) здійснює гарантійну заміну товару на такий самий товар або аналогічний з числа наявних у продавця (виробника) чи повертає сплачені за товар кошти споживачеві в установленому законодавством порядку. В такому разі споживач повертає товар з недоліком відповідно до комплектації, зазначеної в експлуатаційних документах на товар.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що встановлений частиною другою статті 679 ЦК України обов`язок продавця довести факт виникнення недоліків товару після його передання покупцеві (якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару) покладається на нього у випадку, коли такі недоліки не є очевидними, оскільки в такому випадку покупець має можливість виявити ці недоліки і відмовитися від укладення договору або укласти його на інших умовах. Якщо ж покупець, маючи реальну можливість оглянути товар і виявити у ньому очевидні дефекти, не скористався цим правом до передання йому товару, а виявив їх після такого передання, то тягар доведення відповідно до частини першої статті 679 ЦК України покладається на нього (див. постанову Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 591/2641/20).
Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, що придбавається (замовляється), демонстрацію безпечного та правильного її використання. На вимогу споживача продавець (виконавець) зобов`язаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади, документи про якість, безпеку, ціну продукції. У разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов`язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов`язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку.
У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 686/8534/17 вказано, що залишаючи без змін рішення місцевого суду, яким розірвано укладений на відстані договір купівлі-продажу, повернуто покупцю сплачену за товар грошову суму та відшкодовано моральну шкоду, суд апеляційної залишив поза увагою те, що матеріали справи не містять відомостей про наявність у придбаному позивачкою товарі недоліків або істотних недоліків, які виникли з вини виробника (продавця, виконавця). Крім того, апеляційним судом не розмежовано права споживача, які відносяться до категорії товарів, що мають недоліки (право на безоплатне усунення недоліків товару), та до категорії товарів, що мають істотні недоліки (право на обмін товару) й не враховано, що саме споживач повинен підтвердити дефект продукції й дати згоду на проведення експертизи продукції. При цьому, тривалий час користуючись придбаним товаром, позивач відмовилася здати його в ремонт чи на діагностику, а також - від проведення експертизи продукції, що випливає з тексту її заяви. В порушення норм процесуального законодавства апеляційний суд не перевірив, чи підтверджено доказами істотний недолік продукції, не звернув уваги на те, що у відповідача відсутнє право на передачу у сертифікований сервісний центр чи на експертизу спірного товару для перевірки обставин щодо існування істотного недоліку без письмової згоди позивача як покупця. Також суд не обґрунтував правові висновки щодо відшкодування моральної шкоди.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Звернувшись до суду із даним позовом, стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження наявності у спірному товарі істотних недоліків, які виникли саме з вини виробника (продавця, виконавця), оскільки такі твердження ґрунтуються виключно на доводах позивача, що суперечить положенням частини шостої статті 81 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а належних, достовірних і достатніх доказів, зокрема висновків експертизи, до суду подано не було.
Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, є договором, укладеним на відстані.
Права споживача в разі укладення договору на відстані регулюються ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є спеціальною для такого виду договорів.
Відповідно до зазначених статей Закону України «Про захист прав споживачів», укладення договору на відстані відбувається за допомогою засобів дистанційного зв`язку: телекомунікаційних мереж, поштового зв`язку, зокрема, інтернет. Оформлення замовлення через сайт є отриманням оферти, а прийняття товару через пошту є акцептом після якого договір купівлі-продажу товару на відстані вважається укладеним.
Згідно із частинами 1, 2 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Якщо відповідно до абзацу другого частини третьої цієї статті підтвердження інформації не вимагається, споживач може розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту його укладення.
До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами 5 - 9 статті 12 цього Закону, відповідно до яких договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою.
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
З матеріалів справи вбачається, що фактично товар отримано позивачем 18.12.2025, а лист-претензію щодо недоліків товару та повернення коштів, датовано 13.01.2026, - фактично стороною позивача направлено відповідачу засобами поштового зв`язку лише 19.02.2026, а тому позивачем пропущено 14-денний строк звернення із урахуванням частини 4 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 253 ЦК України.
Також в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження тези сторони позивача про те, що перед відправленням письмової вимоги, позивач звертався до магазину з метою повернення товару та коштів, які не мали результату, оскільки такі доводи позивача достатніми доказами не доведені, а наявна в матеріалах справи копія листування з месенджера переконливо про це не свідчить.
Суд відмічає, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. 
Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №757/50149/19-ц, провадження №61-16219св21.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині наявності підстав для розірвання договору купівлі-продажу та повернення коштів за неякісний товар не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною позивача не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення цих позовних вимог, а відтак суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Крім того, з огляду на те, що відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про розірвання договору та стягнення коштів за товар, та ці вимоги задоволенню не підлягають, а відтак в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди слід також відмовити.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволені позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача по фактично понесеним.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом пов`язаним з порушенням його прав, а тому судовий збір слід віднести на рахунок держави.
Інші судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі-продажу, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, відмовити.
Судовий збір компенсувати за рахунок держави, а інші судові витрати залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повні ім`я та найменування сторін:
позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
відповідач фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Повний текст судового рішення складено 12 червня 2026 року.

Суддя         Л.Д. Будзан