Справа № 751/603/26 	Головуючий у 1 інстанції Деркач О. Г. 	
Провадження № 33/4823/415/26 	  	
Категорія - ст. 185 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Оседача М.М.,
за участю захисника – адвоката Котенка А.П.,
представника особи, яка притягається 
до адміністративної відповідальності – Калапи А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника – адвоката Яковлева А.Л. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2026 року,

В С Т А Н О В И В :

Цією постановою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ,

звільнено від адміністративної відповідальності за ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), у зв`язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням. Провадження по справі закрито.

Як встановив суд, 10 січня 2026 року, близько 22 год. 20 хв., по вул. Старобілоуська, 4А, в м. Чернігові, ОСОБА_1 на законну вимогу працівника поліції при виконанні службових обов`язків припинити адміністративне правопорушення, а саме: висловлювався нецензурною лайкою в громадському місці, при цьому висловлювався в бік працівника поліції в грубій формі та погрожував фізичною розправою.

Не погодившись із рішенням суду, захисник – адвокат Яковлев А.Л. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати як незаконну та закрити провадження по справі, у зв`язку з відсутністю в діях його довірителя події та складу даного адміністративного правопорушення. Вважає, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, а постанова винесена із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Акцентує увагу на тому, що працівники поліції по відношенню до ОСОБА_1 вели себе грубо, неправомірно, та, більш того, безпідставно застосували до нього фізичну силу та спеціальні засоби, хоча він жодного опору не чинив, намагався пояснити, що він не порушник, а є особою з інвалідністю ІІ групи і за станом свого здоров`я не може чинити опір. На переконання апелянта, дії працівників поліції Шевчуна В.В. та Ткаченко Ю.В. були незаконними і вважає, що матеріалами справи встановлено факт провокації з боку поліцейських щодо вчинення його підзахисним адмінправопорушення, за обставин наведених у протоколі.
Окрім цього, просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду із зазначенням поважності причин його пропуску.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

При цьому, в судовому засіданні захисник – адвокат Котенок А.П. та представник ОСОБА_1 - Калапа А.Р. не заперечували щодо розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. 

Відповідно до вимог ч.6 ст.294 КУпАП участь особи, яка подала скаргу, чи інших осіб, які беруть участь у провадженні справи про адміністративне правопорушення, в розгляді справи судом апеляційної інстанції, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши пояснення захисника – адвоката Котенка А.П. та представника – ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, врахувавши пояснення ОСОБА_1 , надані ним у судовому засіданні апеляційного суду 17.04.2026 року, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена, зокрема, особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її захисником, протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Згідно ст.289 КУпАП в разі пропуску строку на апеляційне оскарження з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

З метою забезпечення принципу доступу громадян до правосуддя, з огляду на поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд вважає за можливе поновити апелянту строк на звернення до суду.

Відповідно ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Вказані вимоги закону при розгляді справи в суді першої інстанції були дотримані в повному обсязі.

Статтею 185 КУпАП передбачена відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Диспозиція ст. 185 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку. Злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського перешкоджає нормальній діяльності поліції, виконанню представниками влади своїх службових обов`язків по охороні суспільного порядку та забезпеченню суспільної безпеки.

Дане правопорушення виражається в злісній відмові підкорятися законному розпорядженню та вимозі поліцейського при виконанні службових обов`язків. Тобто, у відмові від обов`язкового виконання наполегливих, неодноразово повторених розпоряджень чи вимог поліцейського, або ж в непокорі, що виявляється в зухвалій формі, яка свідчить про прояв явної зневаги до органів та осіб, які охороняють суспільний порядок.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, а також іншими документами.

Висновок суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП за обставин викладених у постанові, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю доказів, перевірених у судовому засіданні та належно оцінених судом.

Так, доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, стверджується дослідженими судом доказами, а саме: даними, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №846163 від 10.01.2026 року, який є документом, що офіційно засвідчує факт учинення неправомірних дій, і є одним із джерел доказів, в силу положень ст. 251 КУпАП (а.с.1); відеозаписом працівників поліції (а.с.2), рапортом інспектора взводу №2 роти ТОР УПП в Чернігівській області ДПП від 10.01.2026 року (а.с.3).

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, апеляційним судом вживались заходи щодо виклику інспектора УПП в Чернігівській області ст. лейтенанта поліції Шевчуна В.В. та начальника сектору дотримання прав людини Чернігівського РУП майора поліції ОСОБА_3 які, будучі попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, надали відповідні пояснення в суді апеляційної інстанції.

Свідок ОСОБА_4 , зокрема, пояснив, що складав адмінматеріали відносно ОСОБА_1 , який рухався на велосипеді в темну пору доби, на якому не було встановлено ліхтар білого кольору попереду та на законну вимогу працівників поліції припинити адміністративне правопорушення не реагував, як на місці зупинки, так і в службовому транспортному засобі працівників поліції. Даного громадянина було затримано для складання адмінматеріалів, встановлення особи та доставлено до відділу поліції, де він також продовжував вчиняти адмінправопорушення ігноруючи попередження працівника поліції щодо недопущення висловлювання нецензурною лайкою в бік поліцейського. Відносно ОСОБА_1 було складено протокол затримання та забезпечено останньому участь захисника. Також, пояснив, що у зв`язку із агресивною поведінкою ОСОБА_1 , який взагалі не реагував на вимоги працівників поліції при виконанні ними службових обов`язків, до нього було застосовано кайданки, метою чого було, щоб він не завдав шкоди собі та оточуючім, при цьому, категорично заперечив нанесення ОСОБА_1 будь-яких ударів. Упевнено зазначив, що діяв виключно в межах повноважень, у спосіб та на підставі чинного законодавства.

Свідок ОСОБА_3 , серед іншого пояснила, що 10.01.2026 року, у вечірній час, інспекторами УПП в Чернігівській області ОСОБА_1 було доставлено до ЧРУП ГУНП за адресою: м. Чернігів, вул. Старобілоуська, 4А, у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення та затримання особи, а тому, відповідно до наданих їй повноважень здійснювала облікування затриманої особи та моніторинг дотримання прав при затриманні особи. ОСОБА_1 до відділку поліції доставляли ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . За даним фактом вона особисто склала рапорт, яким повідомила керівництво про дану обставину та письмово проінформувала територіальне управління ДБР та прокуратуру. Було здійснено опитування поліцейського Шевчуна, який пояснив, під час здійснення затримання та доставлення затриманої особи було зроблено відеофіксацію на портативний відеореєстратор, застосовано спецзасоби у вигляді кайданок, були роз`яснені процесуальні права. Через центр безоплатної правничої допомоги ОСОБА_1 було призначено захисника, який прибув до підрозділу поліції, а також було забезпечено право на повідомлення близьких осіб про своє затримання та перебування, забезпечено право на отримання медичної допомоги, вручено пам`ятку про процесуальні права. Пояснила, що з метою забезпечення прав затриманої особи, вона мала задати відповідні запитання ОСОБА_1 , але останній не мав бажання та готовності відповідати на них. При цьому, затриманий знаходився у збудженому стані, виражався нецензурною лайкою, словесними образами в бік працівників поліції, в тому числі і в її бік, на неодноразові зауваження не реагував. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 було переведено у положення лежачи на незначний час, він заспокоївся та поліцейські підняли його. Також, зазначила, що чітких алгоритмів дій під час дії повітряної тривоги не має. У подальшому було складено відповідні адмінматеріали та ОСОБА_1 залишив відділ поліції.

Щодо тверджень про те, що ОСОБА_1 не зупинився, на законну вимогу наряду поліції, оскільки особи, які входили до складу цього наряду, на його думку, не відповідали його уяві про справжніх поліцейських і здалися йому підозрілими, а також самої процедури його затримання поліцейськими, слід зазначити таке.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначений Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII.

Так, згідно ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено основні обов`язки поліцейського, зокрема, поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Відповідно до пунктів 1, 3 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 62 цього Закону законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами.

Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський для забезпечення публічної безпеки і порядку застосовує спеціальні засоби, визначені цим Законом. Спеціальний засіб кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються під час затримання особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом.

Згідно з ч. 1 ст. 260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 261 КУпАП про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це.

Про місце перебування особи, затриманої за вчинення адміністративного правопорушення, негайно повідомляються її родичі, а на її прохання, також і власник відповідного підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Органи (посадові особи), правомочні здійснювати адміністративне затримання, про кожний випадок адміністративного затримання осіб інформують у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, крім випадків, якщо особа захищає себе особисто чи запросила захисника.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 262 КУпАП передбачено, що адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може провадитися лише органами (посадовими особами), уповноваженими на те законами України.

Відповідно до ст. 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, апеляційним судом було досліджено відеозапис працівників патрульної поліції.

На відеозаписі, який складається із одного файлу, чітко зафіксовано всі обставини даної події, він є послідовним, не вбачається відсутності будь-яких фрагментів запису, або інших ознак монтажу, як про це вказує представник особи, яка притягається до адмінвідповідальності.

Відеозаписом долученим до матеріалів справи, який був переглянутий апеляційним судом, та на якому зображені обставини зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення підтверджується, зокрема, неадекватна та зухвала поведінка ОСОБА_1 . 
На відеозаписі зафіксовано рух службового транспортного засобу працівників поліції з увімкненими маячками червоного та синього кольорів та велосипеда під керуванням ОСОБА_1 в темну пору доби без освітлювальних приладів. 
Також, на відео чітко видно, що службовий автомобіль Національної поліції позначений спеціальною символікою. Крім того, працівники поліції, які зафіксовані на відео, знаходяться у форменому одязі та зі спеціальними жетонами. 
Тому, вище вказане твердження суд розцінює як спробу ОСОБА_1 уникнути відповідальності.

На неодноразові прохання поліцейських зупинитися, велосипедист ігнорує та взагалі розвертається і рухається у протилежному напрямку. Зважаючи, що на даний час діє воєнний стан та таку поведінку ОСОБА_1 , останнього було затримано, застосовано кайданки та доставлено до відділку поліції. 
Застосування спецзасобів у виді кайданок до ОСОБА_1 у даному випадку було виправданим та не може свідчити про незаконний примус.
Доводи про те, що ОСОБА_1 не міг аналізувати ситуацію та адекватно реагувати на запитання працівників поліції, оскільки перебував в кайданках - не відповідають дійсності.
Згідно відеозапису, ОСОБА_1 в повній мірі розумів, що саме відбувається, працівниками поліції неодноразово повідомлялось про причини затримання, тощо. 

На думку апеляційного суду, поліцейські мали повне законне право зупинити та затримати цю особу, оскільки вчинення правопорушення, спроба втечі, тобто, рух ОСОБА_1 на велосипеді у протилежний бік після звернення поліцейських, та невиконання законних їх вимог, є прямими підставами для застосування поліцейських заходів. Режим воєнного стану додатково розширює повноваження сил безпеки щодо контролю за пересуванням громадян та перевірки документів.

Разом з цим, постановою КМУ від 29 грудня 2021 року № 1456
про затвердження Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану визначено, що під час воєнного стану уповноважені особи мають право перевіряти документи в усіх громадян, зокрема, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Втеча від працівників патрульної поліції в цей період може розцінюватися як поведінка потенційно диверсійних елементів, що дозволяє застосовувати жорсткіші заходи затримання.

ОСОБА_1 фактично весь час поводив себе зухвало та агресивно, не реагував на вимоги працівників поліції при виконанні ними службових обов`язків. 

Також, незважаючи на досить агресивну поведінку ОСОБА_1 при спілкуванні з працівниками поліції, останні досить терпляче і толерантно спілкувались з ним, вказували, щоб останній заспокоївся та не чинив опір, але він не реагував, відверто ігнорував вимогу поліцейських. При цьому, ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою на адресу поліцейських.

У відділенні поліції ОСОБА_1 , будучи неодноразово попередженим, як працівниками поліції, так і начальником сектору дотримання прав людини Чернігівського РУП ОСОБА_3 , що у разі неприпинення своїх протиправних дій, зокрема, виражатися нецензурною лайкою в бік працівників поліції, його буде переведено у положення лежачи на підлогу, проте, останній, навпаки, почав поводити себе ще більше неадекватно та агресивно, і, знов ж таки, нецензурно виражатися в бік начальника сектору дотримання прав людини та працівника поліції, і його було переведено у положення лежачи на живіт. 

Слід зазначити і те, що під час спілкування по мобільному телефону ОСОБА_1 зі своєю матір`ю за допомогою гучномовця, інспектор з дотримання прав людини повідомляла останню, що у разі такої поведінки ОСОБА_1 до нього будуть застосовуватись заходи примусу, однак незважаючи і на це, останній не припиняв вчиняти неправомірні дії. 

Такі дії ОСОБА_1 свідчать про те, що його поведінка не відповідала обстановці, носила зухвалий характер та свідчила про те, що він ігнорує законні вимоги поліцейських.

Апеляційний суд вважає, що дії поліцейських були спрямовані на припинення ОСОБА_1 протиправної поведінки і носили законний та правомірний характер, отже, жодних порушень з боку працівників поліції, на переконання апеляційного суду, не було.

Також, відсутні обставини, які б доводили упередженість або будь-яку зацікавленість працівників поліції у результатах розгляду справи або притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Такі дії ОСОБА_1 охоплюються складом правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, отже, висновок, викладений у постанові місцевого суду про наявність в діях останнього складу вказаного адміністративного правопорушення є правильним та таким, що ґрунтується на фактичних обставинах справи і відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, є безпідставними, оскільки обставини, які викладені у протоколі про адмінправопорушення саме і свідчать про злісну непокору ОСОБА_1 на законні вимоги працівників поліції.

Доводи апелянта щодо провокації поліцейськими вчинення адміністративного правопорушення, то апеляційний суд звертає увагу на таке.

КУпАП не містить визначення поняття провокація, як і в цілому національне законодавство, натомість Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зробив дефініцію такого поняття та критерії для розмежування законних дій співробітників поліції від провокації до вчинення злочину.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є ряд критеріїв.

Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм - наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням вимог рівності та змагальності сторін.

Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто, отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (рішення у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

Під пасивною поведінкою Європейського суду з прав людини розуміє відсутність будь-яких активних дій, які б спонукали потенційного підозрюваного вчинити злочин.

Таким чином, у разі виявлення за матеріалами кримінального провадження ознак, притаманних провокації злочину правоохоронними органами, суд у судовому засіданні має це перевірити шляхом дослідження відповідних обставин і лише після цього зробити висновок щодо наявності (відсутності) такого факту і, як наслідок, щодо належності, допустимості й достатності доказів у справі для прийняття відповідного процесуального рішення.

При визначенні того, чи обмежились співробітники правоохоронних органів переважно пасивним встановленням обставин можливого скоєння злочину, Європейський суд з прав людини розглядає два фактори: наявність підстав для проведення відповідних заходів, роль співробітників правоохоронних органів в скоєнні злочину.

Таким чином, потрібно взяти до уваги, зокрема, підставу для зупинки, поведінку працівника поліції.

Із переглянутого відеозапису апеляційним судом не встановлено того, що поліцейські своїми активними діями спонукали ОСОБА_1 до вчинення правопорушення. 

Стосовно доводів представника особи, яка притягається до адмінвідповідальності про те, що досліджувані події за участю ОСОБА_1 відбувались під час дії «повітряної тривоги», то апеляційний суд звертає увагу на таке.

Чинним законодавством не встановлено обмежень виконання працівниками поліції своїх службових повноважень під час сигналу «повітряна тривога», а тому, вказана обставина не є підставою для визнання доказів по справі такими, що призвели до істотного порушення прав ОСОБА_1 на захист.

Крім того, начальник сектору дотримання прав людини Чернігівського РУП ОСОБА_3 пропонувала, у зв`язку з оголошеним сигналом «повітряної тривоги», пройти в укриття (23:11:14), але ОСОБА_1 дану пропозицію залишив поза увагою, хоча мав можливість повідомити працівників поліції про його бажання пройти до укриття, але цього не зробив. При цьому, відеозаписом не підтверджено хвилювання ОСОБА_1 за своє життя та здоров`я через оголошену повітряну тривогу.

Твердження ОСОБА_1 у запереченні на протокол про адміністративне затримання, а саме, що працівником поліції у протоколі було здійснено виправлення, зокрема, у часі вчинення адміністративного правопорушення, апеляційний суд оцінює критично, оскільки вказані неточності є незначними, жодним чином не впливають на встановлені обставини та містять ознаки технічних помилок (описок), які в цілому не впливають на відсутність складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_1 . 
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 вказаний протокол підписав, будь-яких зауважень щодо його змісту не виказував.

Адміністративне затримання особи, відповідно до ч. 1 ст. 260 КУпАП, здійснюється у тому числі і з метою припинення адміністративних правопорушень та коли вичерпано інші заходи впливу.

Про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмови затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це.

Зазначені вимоги щодо процедури оформлення матеріалів адміністративного правопорушення стосовно ОСОБА_1 працівниками поліції дотримані, тому, твердження останнього про те, що вказані у протоколі відомості не можуть слугувати належними доказами у справі, оскільки такі потребують доведення та підлягають встановленню - є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

При складанні самого протоколу про адміністративне затримання Закон не вимагає присутності понятих. Цей документ підписують лише особа, яка затримала, та сама затримана особа. Поняті залучаються лише у разі проведення особистого огляду або огляду речей затриманої особи, як того вимагає ст. 264 КУпАП, проте, у даному випадку такий огляд не проводився, а тому посилання ОСОБА_1 , позбавлені підстав. 

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги мають формальний характер та спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинене правопорушення, будь-яких доказів щодо відсутності вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, з матеріалів справи не вбачається і вони не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Леванте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, щоб особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину. Всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Наявні у справі докази жодних підстав для сумнівів у винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адмінправопорушення, за обставин наведених у протоколі, не викликають.

Отже, викладені обставини вказують на те, що місцевий суд повно і всебічно дослідив матеріали справи, дав правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, та враховуючи характер вчиненого правопорушення та дані про його особу, дійшов до обґрунтованого висновку про можливість звільнення від адміністративної відповідальності, у зв`язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням, з чим погоджується і апеляційний суд. 

За таких обставин, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для її зміни чи скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд – 

П О С Т А Н О В И В :

Поновити захиснику – адвокату Яковлеву А.Л. строк на апеляційне оскарження постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2026 року.

Апеляційну скаргу захисника – адвоката Яковлева А.Л. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 за ст. 185 КУпАП – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно є остаточною і оскарженню не підлягає.  

Суддя	М. М. Оседач