Справа № 766/3913/25
н/п 2/766/2536/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)
07.05.2026 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючої судді Шестакової Я.В.
за участі секретаря Сивкович О.А.
розглянувши в залі суду в м. Херсоні у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
АТ «Сенс-Банк», в особі свого представника, звернулося в березні 2025 року до Херсонського міського суду Херсонської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій просить суд, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 309804,79 грн., з яких: 278346,38 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 16777,67 грн. - заборгованість по відсоткам; 14680,64 грн. - заборгованість по комісії, а також витрати на правову допомогу в сумі 24919,00 грн. та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.05.2023 року ОСОБА_1 підписав оферту АТ «Сенс Банк» на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500771892 від 25.05.2023 року, Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, Паспорт споживчого кредиту. 
Додатково АТ «Сенс Банк» 25.05.2023 року було акцептовано пропозицію на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500771892.
Банк належним чином виконав свій обов`язок та надав відповідачу кредитні кошти, а остання, в свою чергу свої зобов`язання перед позивачем не виконав, кредит не повернув у строки, встановлені кредитним договором, внаслідок чого станом на 07.08.2023 року утворилась заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 309804,69 грн., з яких: 278346,38 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 16777,67 грн. - заборгованість по відсоткам; 14680,64 грн. - заборгованість по комісії.. 
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.03.2025 року прийнято до провадження справу за вищезазначеним позовом та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, зокрема шляхом неодноразового направлення судових повісток про виклик до суду за адресою реєстрації місця проживання відповідача.
Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.
За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення немає. 
У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст.223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст.130 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст.280 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. 
Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
Судом було встановлено, що 25.05.2023 року ОСОБА_1 запропоновано АТ «Сенс Банк» укласти Угоду про надання споживчого кредиту № 500771892, відповідно до умов яких визначено основні умови кредитування: тип кредиту - «Кредит готівкою»; мета отримання кредиту - для власних потреб; сума кредиту - 282320,24 грн.; строк кредитування - 120 місяців, тобто до 25.05.2033 року. Кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором 501360805 від 16.09.2021 року. Розмір - 282320,24 грн., спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Сенс Банк», ЄДРПОУ 23494714.
Додатково АТ «Альфа-Банк» підписало акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500771892 від 25.05.2023 року. Шляхом підписання акцепту пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб, банк надав згоду на рефінансування кредитної заборгованості відповідача за кредитним договором 501360805 від 16.09.2021 року.
У Додатку № 1 до угоди про надання кредиту № 500771892 від 25.05.2023 року сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.
Також між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту, у розділі 3 якого вказані основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача.
У сукупності зазначені документи свідчать про укладення між сторонами кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 282320,24 грн. з фіксованою процентною ставкою 4,99% річних, строком на 120 місяців, з кінцевою датою повернення кредиту 25.05.2033 року. Тип кредиту «Кредит готівкою».
25.05.2023 року АТ «Сенс Банк» направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень шляхом погашення заборгованості за Кредитним договором № 500771892 від 25.05.2023 року в загальному розмірі 289861,52 грн.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно положень ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
На підтвердження підписання з ОСОБА_1 кредитного договору представником АТ «Сенс Банк» надано довідку про ідентифікацію, відповідно до змісту якої «клієнт ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з яким укладено Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», укладеного між Банком та Клієнтом, ідентифікований АТ «Сенс». При цьому, надані позивачем документи, зокрема, Оферта на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500771892 від 25.05.2023 року, Паспорт споживчого кредиту від 25.05.2023 року, Додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 500771892 від 25.05.2023 року «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», не містять підпису позичальника шляхом введення оду підтвердження «1936», вказано в довідці про ідентифікацію, а вказані документи містять лише підпис представника АТ «Сенс Банк», а не відповідача.
Окрім цього, зі змісту Оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500771892 від 25.05.2023 року вбачається, що АТ «Сенс Банк» зобов`язане направити Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500771892 від 25.05.2023 року на електронну адресу позичальника ІНФОРМАЦІЯ_1 При цьому, будь-якого підтвердження направлення вказаного Акцепту пропозиції на поштову адресу відповідача матеріали справи не містять, що свідчать про відсутність повідомлення позичальника про акцептування оферти про надання споживчого кредиту.
Отже, всупереч вимогам ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» паспорт споживчого кредиту, договір не містить підпису ні власноручного, ні електронного підпису в розумінні Закону України «Про електронну комерцію».
Враховуючи положення ч. 3ст. 12 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог. Всупереч положень наведеної норми позивачем не надано доказів, що саме цю редакцію договору, яка надана до позовної заяви, підписувала відповідачка, оскільки договір та паспорт споживчого кредиту не містить підпису відповідачки.
За твердженням представника позивача кредитний договір було укладено в електронній формі шляхом підписання його одноразовим цифровим ідентифікатором. Однак, суду не надано доказів на підтвердження вказаної обставини.
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що згідно меморіального ордеру №1762921392 від 25.05.2023 року, грошові кошти у сумі 282320,24 грн. перераховано на рахунок № НОМЕР_3 .
Також з виписки по особовому рахунку вбачається, що на рахунок відповідача, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перераховано грошові кошти в сумі 282320,24 грн.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21).
Отже, надані Банком виписки по особовим рахункам Позичальника є належним доказом отримання та користування відповідачкою кредитними коштами.
Отже, з матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі пред`явленої до стягнення суми.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Сенс Банк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
З виписки по особовому рахунку відповідача та розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що в рахунок погашення заборгованості за кредитом відповідачем сплачено на користь позивача грошові кошти в загальному розмірі 6877,52 грн., з яких: 3605,52 грн. - 25.05.2023 року; 3272,00 грн. - 17.07.2023 року.
Тому суд вбачає підстави для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, яка складається з фактично отриманої суми грошових коштів та становить розмір перерахованих на підставі меморіального ордеру №1762921392 від 25.05.2023 року, за виключенням сплачених позичальником грошових коштів в сумі 6877,52 грн., а саме 275442,72 грн. (282320,24 - 6877,52 грн.)
АТ «Сенс Банк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.
Вимога про стягнення відсотків задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено, що відповідач підписував кредитний договір саме у тій редакції, яка надана була суду, що між сторонами було обумовлено розмір відсотків, які підлягають сплаті за кредитним договором. 
При укладенні договору з ОСОБА_1 позивач не дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому відсутні підстави для стягнення у повному обсязі процентів за користування кредитними коштами, проте, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Сенс Банк» не повернуті, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню залишок суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 275442,72 грн. Такий підхід узгоджується із правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.
Крім того, суд не бере до уваги долучений позивачем паспорт споживчого кредиту, оскільки він є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Тобто, паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України «Про споживче кредитування» включає до форми договору про споживчий кредит. Крім того, згідно відомостей паспорта споживчого кредиту від 25.05.2023 року, датою надання інформації є 25.05.2023 року, який зберігає чинність та є актуальною до 25.05.2023 року, а заборгованість нараховано банком за період з 25.05.2023 року до 10.10.2024 року.
Зазначене відповідає правовим висновкам Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, провадження № 61-14545сво20.
Отже, вимога щодо стягнення грошових коштів в сумі 16777,67 грн. в рахунок відшкодування відсотків за користування кредитом є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Окрім цього, в частині стягнення суми заборгованості за простроченою комісією за надання кредиту у розмірі 14680,64 грн., суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) висловлено правову позицію про те, що відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультра активну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначає, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».
Згідно п. 1 Оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500771892 від 25.05.2023 року, під час користування Кредитом я пропоную Банку надавати мені послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором, за надання яких пропоную встановити комісійну винагороду, а саме: за обслуговування (управління) Кредиту щомісячно: за період з 1 по 12 місяць користування кредитом - 0.10% від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті без ПДВ; за період з 13 по 24 місяць користування кредитом - 1.00% від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті без ПДВ; за період з 25 по 120 місяць користування кредитом - 1.50% від суми кредиту, зазначеної в цій Оферті без ПДВ.
Разом з тим, при розгляді справи судом встановлено відсутність доказів про те, що комісійна винагорода за надання кредиту включала в себе додаткові послуги, які надавалися поза межами інформування про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право вимагати безоплатно один раз на місяць.
У відповідності до ч. 2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
У цьому зв`язку суд вважає, що у стягненні заборгованості за комісією за надання кредиту слід відмовити.
Таким чином, здійснити захист прав кредитора можливо шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Факт отримання відповідачем суми кредитних коштів у межах наданого за договором тіла кредиту підтверджується випискою по рахунку. Суд враховує, що залишок заборгованості за тілом кредиту кредиту складає 275442,72 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які в даному випадку складають (275442,72/309804,79 *100)= 88,91 %.
Зокрема, згідно меморіального ордеру № 784659 від 07.03.2025 року позивачем сплачено 3717,66 грн. судового збору, з урахуванням задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення в рахунок відшкодування судового збору 3305,37 грн.
Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до відшкодування у розмірі 24919,00 грн., суд виходить з наступного.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Практика Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява №19336/04, зроблено висновок, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року по справі № 922/1964/21).
Крім цього, підставою для відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі може бути ненадання переліку послуг (робіт), наданих (виконаних) адвокатом (постанова Верховного Суду від 05.06.2018 року по справі № 904/8308/17).
На підтвердження отриманих правничих послуг позивач надав суду: копію договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року; копію довіреності № 023782/25 від 03.02.2025 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія МК № 001698.
Відповідно до п. 3.1 Договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року, за надання послуг, що полягають у вчиненні виконавцем дій, передбачених п. 1.1.1 та п. 1.1.2 цього договору, замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у нижченаведеному розмірі: за підготовку і подання позовної заяви до суду - 375,00 грн.; за отримання рішення суду - 225,00 грн.; комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника - 7,85%.
Згідно п.п. 3.3.1 Договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року, щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, замовник надає виконавцю звіт про результати погашеної заборгованості боржників, що надійшли на рахунки замовника згідно з формою, викладеною в Додатку 4, в порядку Розділу 12 цього договору.
Отже, зі змісту п.п.1.1.1, п. 3.1. та п.п. 3.3.1 Договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року, що між АТ «Сенс Банк» та АО «СмартЛекс» укладено договір про надання послуг, предмет якого не обмежується представництвом інтересів позивача в суді. До того ж, аналіз п. 3.1. та п.п. 3.3.1 вказаного договору свідчить про те, що сплата позивачем на користь АО «СмартЛекс» винагороди в розмірі 7,85% здійснюється після фактичного зарахування грошових коштів на банківський рахунок АТ «Сенс Банк» у рахунок погашення заборгованості, а не після ухвалення судового рішення. Таким чином, такі витрати не належать до категорії таких, що були понесені позивачем у процесі судового розгляду справи за позовом до ОСОБА_1 .
До того ж, позивачем не надано документів на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу, пов`язано з розглядом справи в суді за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 .
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16).
За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із необгрунтованістю.
На підставі ст. ст. 207, 526, 530, 626, 628, 633, 638, 1048, 1054, 1055 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 19, 43, 49, 81, 141, 247,259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 500771892 від 25.05.2023 року в розмірі 275442 (двісті сімдесят п`ять тисяч чотириста сорок дві) гривні 72 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 3305 (три тисячі триста п`ять) гривень 37 копійок.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Сторони по справі :
Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», юридична адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100 ЄДРПОУ 23494714.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 07.05.2026 року.

Суддя	Я. В. Шестакова