Дата документу 28.04.2026 Справа № 317/766/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Єдиний унікальний № 317/766/26 Головуючий у 1 інстанції: Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц/807/1121/26 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З.,
Секретар Остащенко О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 до Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Коцинян Меружан Оганесович, про зняття арешту з майнових активів фізичної особи,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Погосян Маргарита Арсенівна, на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Коцинян Меружан Оганесович, про зняття арешту з майнових активів фізичної особи. Просила суд зняти арешт з її майна та з усіх рахунків, який накладено у виконавчому провадженні ВП № 41834878 постановою від 11.01.2014 ВДВС Запорізького РУЮ.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 13 березня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізького відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Коцинян Меружан Оганесович, про зняття арешту з майнових активів фізичної особи.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Погосян М.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Зокрема зазначає, що підставою даного позову позивачка визначила наявність арешту, накладеного на майно, що перешкоджає їй у здійсненні права власності на таке майно. Вказує, що в даному позові нею не заявлено вимоги та вона не просить визнати неправомірними рішення, дії або бездіяльність відповідача, а лише має намір в судовому порядку вирішити питання про зняття арешту з майна. Вказує, що позов спрямований на захист її цивільних прав. 
Представник виконавчої служби і третя особа в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені.
За приписами ст.372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням,коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи адвоката Погосян М.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частини друга ст.451 ЦПК України).
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття з арешту з майна.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Запорізькому ВДВС перебувало виконавче провадження № 41834873 з примусового виконання виконавчого листа від 20.11.2013 №0810/5316/2012, виданого Запорізьким районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» 131 127,81 грн. (Дата відкриття - 03.02.2014). 
11.02.2014 у виконавчому провадженні ВП № 41834878 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
24.02.2014 виконавцем винесено постанову про закінчення ВП п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (за редакцією, що діяла на той час) - направлення ВД за належністю до іншого відділу ДВС. 
Відповідно до АСВП на примусовому виконанні виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 у Відділі не перебувають.
Відмовляючи у відкриття провадження, районний суд виходив з того, що позивачка була боржником у виконавчому провадженні, в якому накладено арешт на належне їй майно, тому вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме: оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи – боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження – оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Позивач як особа, яка є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Установивши, що ОСОБА_1 була боржником у виконавчому провадженні, в межах якого накладено арешт на належне їй майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Подібні за змістом висновки містяться у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц, в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року № 554/7908/17-ц, в постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі №201/6484/20, в постанові Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі № 577/4541/20, в постанові Верховного Суду від 17.02.2025 року у справі № 295/6687/24.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивачка був боржником у виконавчому провадженні, у рамках якого накладено арешт на належне йому нерухоме майно, вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Погосян Маргарита Арсенівна, залишити без задоволення. 
Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2026 року у цій справі залишити без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Дата складання повної постанови 29 квітня 2026 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: С.В. Кухар
О.З. Поляков