ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Давидюка Тараса, 26А, м. Рівне, 33013, тел. (0362) 62 03 12, код ЄДРПОУ: 03500111,
e-mail: inbox@rv.arbitr.gov.ua, вебсайт: https://rv.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2026 р. м. Рівне Справа № 918/78/26 

Господарський суд Рівненської області у складі судді Пашкевич І.О., за участю секретаря судового засідання Мамчур А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу
за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
до Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» (33027, м. Рівне , вул. Д.Галицького, буд.19; код ЄДРПОУ 42625180)
про виселення з нежитлового приміщення та стягнення 69 350 грн 71 коп.

у судове засідання з`явилися:
- від позивача: Хорошайло Наталія Вікторівна;
- від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Заяви і клопотання сторін, процесуальні рішення.
28 січня 2026 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Господарського суду Рівненської області надійшов позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ», в якому позивач просить суд:
- зобов`язати відповідача звільнити нежитлове приміщення загальною площею 133,26 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення;
- стягнути з відповідача 16 046 грн 71 коп., з яких: 15 000 грн. - основний борг, 789,86 - грн пеня, 76,44 грн. - 3 % річних, 180,41 грн. - інфляційні втрати.
Разом з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 просив суд заборонити Приватному підприємству «МЕРЕЖА РВ» вчиняти будь-які дії щодо користування та здійснення господарської підприємницької діяльності у приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 - шляхом опломбування приміщення.
Ухвалою від 30.01.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 918/78/26 відмовлено.
Ухвалою від 30.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/78/26. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 03.03.2026. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв.
16 лютого 2026 року від відповідача надійшов відзив.
17 лютого 2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив.
23 лютого 2026 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
02 березня 2026 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи № 918/78/26 без участі його представника.
02 березня 2026 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.
Ухвалою від 03.03.2026 заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог розцінено як заяву про зміну предмету позову, прийнято та постановлено здійснювати подальший розгляд справи № 918/78/26 із її урахуванням. Позовними вимогами вважати:
- про зобов`язання відповідача звільнити нежитлове приміщення загальною площею 133,26 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення;
- про стягнення з відповідача 69 350 грн 71 коп. з яких: 15 000 грн. - основний борг, 789,86 - грн пеня, 76,44 грн. - 3 % річних, 180,41 грн. - інфляційні втрати, 53?304 грн 00 коп. збитки у формі упущеної вимоги.
Даною ухвалою від 03.03.2026 встановлено Приватному підприємству «МЕРЕЖА РВ» процесуальний строк для надання правової позиції відповідача із урахуванням змінених позовних вимог - до початку судового засідання 19.03.2026. Відкладено підготовче засідання на 19.03.2026. Постановлено провести підготовче засідання 19.03.2026 у Господарському суді Рівненської області у справі № 918/78/26 із представником позивача адвокатом Хорошайло Наталією Вікторівною в режимі відеоконференції.
17 березня 2026 року від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Ухвалою від 19.03.2026 продовжено за ініціативою суду процесуальний строк підготовчого провадження на 30 днів – до 30.04.2026 включно. Відкладено підготовче засідання на 31.03.2026.
26 березня 2026 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову.
У судовому засіданні 31.03.2026 присутня в режимі ВКЗ представник позивача адвокат Хорошайло Наталія Вікторівна повідомила суд, що відмовляється від раніше поданої заяви про зміну предмету позову та просила суд залишити її без розгляду. Господарський суд, надавши оцінку усному клопотанню про залишення без розгляду заяви про зміну предмету позову, дійшов висновку про його задоволення. Відповідно суд протокольною ухвалою залишив без розгляду заяву позивача про зміну предмету позову.
Ухвалою від 31.03.2026 закрито підготовче провадження у справі № 918/78/26. Призначено справу № 918/78/26 до судового розгляду по суті на 07.04.2026. Постановлено провести судове засідання 07.04.2026 у справі №918/78/26 із представником позивача адвокатом Хорошайло Наталією Вікторівною в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 07.04.2026 повідомлено Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ», що наступне судове засідання з розгляду справи по суті відбудеться 21.04.2026.
Процесуальні дії у судовому засіданні з розгляду справи по суті.
21 квітня 2026 року судом встановлено, що відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання. Належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення даного засідання, що підтверджується довідкою про доставку йому ухвали від 07.04.2026 до електронного кабінету через підсистему "Електронний суд". 
Разом з тим, відповідач скористався правом, передбаченим ч. 3 ст. 196 ГПК України та подав 02.03.2026 заяву про розгляд справи за відсутності його представника.
Згідно з ч. 3 ст. 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася обов`язковою та з огляду на наявність вищевказаної заяви відповідача, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання 21.04.2026 без участі представника відповідача.
Присутня у судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, викладені в заявах по суті спору.
Стислий виклад позиції позивача за позовною заявою із урахуванням зміни предмету позову.
В обґрунтування позовних вимог позивач (орендодавець) вказує на порушення відповідачем (орендарем) умов Договору оренди нежитлового приміщення укладеного 15.11.2023 на 24 місяці. Після закінчення строку дії договору 15.11.2025 відповідач не повернув орендоване приміщення за актом приймання-передачі, хоча мав обов`язок це зробити до 20.11.2025 та продовжує користуватися ним без правових підстав, вимоги позивача про звільнення приміщення ігнорує. Орендна плата відповідачем не сплачується з вересня 2025 року, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 15 000 грн. Незаконне користування майном після припинення договору позбавляє позивача можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном, та є підставою для зобов`язання відповідача усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності шляхом виселення відповідача. Також позивач просить суд стягнути із відповідача 69 350 грн 71 коп. з яких:
- 15 000 грн. - основний борг за період із 15.09.2025 по 15.11.2025,
- 789,86 - грн пеня за період із 15.09.2025 по 15.11.2025,
- 76,44 грн. - 3 % річних за період із 15.09.2025 по 15.11.2025,
- 180,41 грн. - інфляційні втрати за період із 15.09.2025 по 15.11.2025
- 53?304 грн 00 коп. збитки у формі упущеної вимоги.
Стислий виклад заперечень відповідача за відзивом.
Відповідач заперечив проти задоволення позову і вказав, що позивач приховав важливі обставини, зокрема те що ОСОБА_1 з 17.07.2025 по 31.12.2025 не був власником приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Із актуальним власником вказаного приміщення ОСОБА_2 . Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ» уклало додаткову угоду та саме йому сплачувало оренду. Після завершення дії договору відповідач звільнив і передав приміщення новому власнику - ОСОБА_2 .
На момент подання позову приміщення вже було звільнене, а сам позивач фактично ним розпоряджався (зокрема, через оголошення про оренду).
На переконання відповідача позов спрямований на повторне стягнення з нього орендної плати за одне і те ж приміщення і за той самий період. Проте в цей період позивач не мав права власності на приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , а відтак його позовні вимоги є безпідставними.
Відповідач діяв добросовісно, керуючись даними державного реєстру, своєчасно сплачував орендну плату належному власнику ОСОБА_2 та виконав усі зобов`язання за договором. Він не був обізнаний про подальше скасування реєстрації права власності та не є стороною спору між власниками.
При цьому вимоги про відшкодування упущеної вигоди є необґрунтованими, оскільки позивач не довів реальність таких втрат (відсутні докази потенційних орендарів чи реальних доходів).
Стислий виклад правової позиції позивача за відповіддю на відзив.
Позивач стверджує, що відповідач знав про незаконність набуття права власності ОСОБА_2 та про оскарження цієї реєстрації, але попри це уклав з ним додаткову угоду і продовжив користування приміщенням. Після скасування реєстрації 31.12.2025 та повернення права власності позивачу, відповідач не реагував на вимоги повернути приміщення, відмовлявся підписати акт і передав його неналежній особі, чим порушив закон і умови договору.
Позивач вважає, що відповідач діяв протиправно, незаконно користувався орендованим майном у період серпень 2025 – січень 2026 року, незважаючи на обізнаність про спір щодо власності між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , не реагував на листи позивача, робив все можливе для того щоб незаконно користуватися приміщенням. Це спричинило збитки у вигляді упущеної вигоди.
Розмір упущеної вигоди обґрунтовується ринковими орендними ставками (зокрема даними з OLХ), а її точний розмір може бути визначений судом за принципом справедливості. Щодо інформації з платформи ОLХ, то метою позивача було те, щоб встановити середній розмір оренди в тому регіоні де знаходиться приміщення, крім того в додатках є інші оголошення в цьому регіоні, а не тільки приміщення позивача.
Збитки у вигляді упущеної вигоди підлягають відшкодуванню у повній мірі, оскільки на переконання позивача доведення наявності збитків у вигляді упущеної вигоди та їх розміру здійснюється із застосуванням стандарту вірогідності доказів, який з розумною впевненістю дає змогу стверджувати, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що такий факт імовірніше відбувся (мав місце), аніж не відбувся /його не було.
Стислий виклад правової позиції відповідача за запереченнями на відповідь на відзив. 
Відповідач заперечує твердження позивача про обізнаність щодо незаконності набуття права власності ОСОБА_2 , зазначаючи, що отримував суперечливу інформацію від обох сторін, але керувався виключно офіційними даними Державного реєстру речових прав, де власником був зареєстрований ОСОБА_2 . Жодних належних доказів протилежного не надано.
На момент укладення додаткової угоди щодо користування приміщенням, не існувало судових рішень про незаконність реєстрації, а сам факт подання скарги не змінює правового статусу власника. Відповідач також не був повідомлений про подання такої скарги чи про подальше скасування реєстрації до моменту отримання позову.
Відповідач вважає своє користування приміщенням законним і добросовісним, оскільки діяв на підставі чинного договору та офіційних реєстраційних даних. Передача приміщення ОСОБА_2 відбулася відповідно до договору, а відсутність інформації про зміну власника виключає протиправність його дій.
Також відповідач наголошує, що відсутні елементи цивільного правопорушення, зокрема протиправна поведінка та вина, що унеможливлює стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.
У разі наявності претензій щодо отриманих коштів позивач має звертатися до особи, яка їх фактично отримала.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 15.11.2023 між позивачем (Орендодавець) та відповідачем (Орендарем) було укладено договір оренди нежитлового приміщення (далі Договір).
Згідно з п. 1.1. Договору орендодавець Горбаченко Марко Васильович передає, а орендар Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ» приймає в оренду (строкове платне користування) частину нежитлового приміщення загальною площею 133,26 кв.м., що знаходиться за адресою: Рівненська область, Сарненський р-н, місто Дубровиця, провулок Артеменка, буд.26а, котре належить на праві власності орендодавцю на підставі Витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 246752402 від 03.03.2021.
У відповідності до п. 1.3. Договору орендоване приміщення використовується орендарем для здійснення господарської діяльності орендаря та використання орендарем у якості магазину, а також підсобних і складських приміщень для магазину.
Вступ Орендодавця у користування Орендованим приміщенням за цим Договором відбувається з моменту підписання Сторонами Акту приймання - передачі приміщення в оренду, який складається та підписується Сторонами 15.11.2023 (п. 2.1. Договору).
З моменту підписання Акту приймання-передачі приміщення в оренду Орендар набуває право безперешкодного постійного доступу (7 днів на тиждень, 24 години на добу) до Орендованого приміщення протягом всього строку оренди (п. 2.3. Договору).
У разі припинення цього Договору Орендар повертає Орендодавцю Орендоване приміщення протягом 5 (п`яти) робочих днів в такому стані, в якому воно перебувало на момент його передачі в оренду, тобто у зафіксованому в Акту приймання-передачі приміщення в оренду, але з урахуванням природного зносу. При цьому, за виконані Орендарем будь-які поліпшення Орендодавець не несе жодної матеріальної відповідальності (п. 2.5. Договору).
Повернення Приміщення оформлюється відповідним Актом, який складається та підписується Сторонами протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня припинення цього Договору. Приміщення вважається поверненням Орендодавцю з моменту підписання цього Акту. (п. 2.6. Договору).
У розділі 3 Договору сторони обумовили між собою порядок розрахунків за орендну плату.
Так відповідно до п.п. 3.1-3.3. Договору за користування приміщенням Орендар щомісячно сплачує Орендодавцю орендну плату розмірі, визначеному в Додатку № 1 до цього Договору, який є невід`ємною його частиною. Сторони домовились, що вказаний в Додатку № 1 до цього Договору, розмір орендної плати діятиме протягом строку дії Договору. Сторони домовились, що розмір орендної плати може змінюватися кожен квартал з урахуванням дійсної ринкової вартості орендної плати на такий вид майна в місті Дубровиця Сарненського району Рівненської області, про що може укладатись відповідна письмова угода. По закінченню кожного календарного місяця оренди орендодавець надає орендарю акти наданих послуг щодо оренди приміщення. Орендар здійснюватиме виплату орендної плати за поточний місяць щомісяця, не пізніше 10-го поточного місяця, починаючи з моменту підписання сторонами Акту приймання передачі приміщення в оренду, протягом усього строку дії Договору оренди, та до моменту фактичного повернення приміщення Орендарем Орендодавцю.
Пунктами 4.3.2., 4.3.6 Договору, серед іншого, передбачено що Орендар зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі у розмірі, порядку і строки, встановлені цим Договором та Додатком № 1 до нього. У разі приміщення припинення цього Договору повернути протягом 5 (п`яти) днів орендодавцеві тобто у зафіксованому в такому стані, в якому воно перебувало на момент його передачі в оренду, в Акту приймання-передачі природного зносу, приміщення в оренду, але з урахуванням (повної чи часткової) та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати орендованого приміщення з вини орендаря. 
Відповідно до п.п. 5.1, 5.2. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно із чинним законодавством України та цим Договором. У разі несвоєчасної сплати орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, платежу. У разі затримки сплати орендної плати та інших обов`язкових платежів за цим Договором більш ніж на 1 (один) місяць, Орендодавець має право достроково розірвати Договір, що не звільняє Орендаря від сплати боргу та пені
Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє протягом 12 (дванадцяти) місяців з моменту його підписання. (п. 7.1 Договору).
У додатку № 1 до Договору від 15.11.2023 зафіксовано, що на підставі п. 3.1 Договору Сторони домовились, що орендар щомісячно сплачує орендодавцю орендну плату за користування приміщенням:
- у розмірі 5 000 грн 00 коп. за перші три місяці користування приміщенням, що відраховуються з дати укладення Договору;
- у розмірі 5 000 грн 00 коп. за місяць, починаючи з четвертого місяця користування приміщенням та до закінчення дії Договору.
Судом встановлено, що 15 листопада 2023 року позивач передав нежитлове приміщення, а відповідач прийняв нежитлове приміщення в оренду, про що сторони підписали Акт прийому передачі. 
Вбачається, що 03 червня 2024 року сторони підписали між собою Додаткову угоду, згідно з якою змінили банківські реквізити Орендодавця.
01 жовтня 2024 року сторони підписали між собою Додаткову угоду, в якій домовилися внести зміни в пункт 7.1 Договору та викласти його в наступній редакції: "7.1. Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє протягом 24 (двадцяти чотирьох) місяців з моменту його підписання".
01 квітня 2025 року позивачем надано дозвіл для відповідача на передачу в оренду частини приміщення по Договору в суборенду для ТОВ "СТУДІЯ24".
05 січня 2026 року позивач звернувся до відповідача з листом від 05.01.2026, у якому вказав, що строк дії договору сплив 15.11.2025 і оскільки Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ» не виявило у відповідності до п. 7.4 Договору наміру продовжити строк дії договору, строк дії Договору закінчився. У порушення умов договору орендарем здійснено останній платіж у липні 2025 року. З огляду на викладене позивач у даному листі просив відповідача звільнити нежитлове приміщення протягом п`яти днів з дня отримання даного повідомлення, оплативши при цьому розмір невиплаченої орендної плати з урахуванням пені за неналежне виконання зобов`язань по день звільнення указаного приміщення з вирахуванням внесеного гарантійного внеску. Також оплативши при цьому суму комунальних платежів нарахованих за користування приміщенням.
Не отримавши відповіді, позивач повторно звернувся до відповідача із листом вимогою від 14.01.2026.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач не отримавши від відповідача задовільної відповіді на листи від 05.01.2026 та від 14.01.2026, 20.01.2026 о 17:50 склав Акт про невиконання Приватним підприємством «МЕРЕЖА РВ» обов`язку щодо звільнення приміщення та про відмову в підписанні акту прийому-передачі (поверненню) нежитлового приміщення. На акті наявні підписи орендодавця та трьох свідків.
До позовної заяви долучено заяви свідків, посвідчені 23.01.2026 приватним нотаріусом Скирею А.В., у яких ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) стверджують, що станом на 23.01.2026 магазин Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» "SPIRIT&FOOD" за адресою: Рівненська область, Сарненський р-н, місто Дубровиця, провулок Артеменка, буд.26а, працює.
Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 із 03.03.2021 є власником спірного нежитлового приміщення загальною площею 133,26 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 у відповідності до договору купівлі-продажу нерухомого майна № 384 від 03.03.2021.
Проте у період із 17 липня 2025 року по 31 грудня 2025 року позивач ОСОБА_1 не був власником означеного нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , котре є предметом спору у справі № 918/78/26.
Так, 17.07.2025 відбулася зміна власника вказаного приміщення – державна реєстрація переходу права власності на вказане нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1550346256218) до фізичної особи ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 436265989 від 21 липня 2025 року, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 459191006 від 02.01.2026.
Судом встановлено, що право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстроване 17.07.2025 за фізичною особою ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на підставі рішення державного реєстратора Відділу "Центр надання адміністративних послуг" Великоомелянської сільської ради Рівненської області Насанович Наталії Анатоліївни від 21.07.2025 № 8006163. Документи, що були надані для державної реєстрації: Договір іпотеки № 825 виданий 18.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коменко М.О.
Однак 31 грудня 2025 року речове право власності фізичної особи ОСОБА_2 на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 - було скасоване на підставі наказу Міністерства юстиції України № 3675/5 від 31.12.2025.
Згідно з наказом Міністерства юстиції України № 3675/5 від 31.12.2025 визнано прийнятим з порушенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та анульовано рішення державного реєстратора Відділу "Центр надання адміністративних послуг" Великоомелянської сільської ради Рівненської області Насанович Наталії Анатоліївни від 21.07.2025 № 8006163.
Із урахуванням викладеного суд констатує, що у період з 17.07.2025 по 31.12.2025 право власності на спірне нежитлове приміщення було зареєстровано за іншою особою - ОСОБА_2 , а тому позивач у зазначений період не мав статусу власника цього майна.
Відповідно до положень ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Згідно з ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Зі змісту наведених норм, слідує що істотними для даного виду договорів є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.
Згідно із частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Суд виснує, що внесення або невнесення змін до договору найму стосовно нового власника не має для сторін жодних негативних наслідків. Їхні права та обов`язки згідно з договором найму залишаються незмінними, за винятком виникнення обов`язку наймача сплачувати орендну плату новому власнику речі та виконувати інші обов`язки наймача на користь нового наймодавця.
За вказаних обставин, внаслідок переходу нерухомого майна, що належало позивачу у власність ОСОБА_2 , останній автоматично набув прав та обов`язків сторони Договору оренди нежитлового приміщення від 15.11.2023 (Орендодавця).
При цьому як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ» дійшли згоди оформити зміну Орендодавця по Договору оренди нежитлового приміщення від 15.11.2023 у письмовій формі.
Так, 30 липня 2025 року між ОСОБА_2 та Приватним підприємством «МЕРЕЖА РВ» було укладено Додаткову угоду до Договору оренди нежитлового приміщення від 15.11.2023. У пункті 1 Додаткової угоди сторони узгодили між собою, що у зв`язку зі зміною власника приміщення, що є об`єктом оренди за договором, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 436265989 від 21.07.2025, керуючись ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України, Сторони домовилися здійснити заміну сторони Орендодавця у договорі та викласти преамбулу договору в наступній редакції:
"Фізична особа ОСОБА_2 , паспорт громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_6 , виданий 14.07.2020 року, орган видачі: 8025, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , надалі іменується "Орендодавець", від імені якого діє представник Нікітін Іван Володимирович на підставі довіреності від 30 липня 2025 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король А.В., зареєстрованої в реєстрі за № 445, з однієї сторони, та Приватне підприємство "МЕРЕЖА РВ", надалі іменується «Орендар», в особі директора Молоток Ольги Сергіївни, що діє на підставі Статуту, з другої сторони, надалі разом за текстом цього Договору іменуються як "Сторони", а кожен окремо — "Сторона", уклали цей Договір оренди нежитлового приміщення (далі — "Договір") про наступне".
У пункті 2 Додаткової угоди сторони домовилися внести зміни до пункту 2.5 Договору та викласти його в такій редакції: "2.5. У разі припинення цього Договору Орендар повертає Орендодавцю орендоване приміщення протягом 25 (двадцяти п`яти) робочих днів у стані, в якому воно перебувало на момент його передачі в оренду, тобто зафіксованому в акті приймання-передачі приміщення в оренду, з урахуванням природного зносу. При цьому Орендодавець не несе жодної матеріальної відповідальності за виконані Орендарем будь-які поліпшення. Протягом зазначеного в цьому пункті строку Орендар у орендованому приміщенні завершує господарську діяльність, реалізує залишки товару, вивозить обладнання та звільняє приміщення, після чого повертає його Орендодавцю".
Сторони домовилися внести зміни до пункту 2.6 Договору та викласти його в такій редакції: "2.6. Повернення приміщення оформлюється відповідним актом, який складається та підписується Сторонами протягом 25 (двадцяти п`яти) робочих днів з дня припинення дії цього Договору. Орендна плата припиняє нараховуватися з дня припинення дії цього Договору. Приміщення вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання відповідного акта".
Як видно, що сторони домовилися доповнити Договір пунктом 2.8 та викласти його в такій редакції: "2.8. У випадку неможливості або відмови Орендодавця прийняти об`єкт оренди після звільнення його Орендарем, факт звільнення підтверджується актом про звільнення об`єкта оренди, складеним комісією у складі представників Орендаря".
У пункті 6 Додаткової угоди сторони домовилися внести зміни в пункт 7.1. Договору та викласти його в наступній редакції: "7.1 Це Договір набуває чинності з моменту підписання та діє до 31 грудня 2025 року"
Суд зауважує, що у відповідності до ч 1 ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
Чинне законодавство надає наймачу додатковий захист шляхом встановлення правила про те, що перехід права власності на річ, передану у найм, не є підставою для зміни або припинення договору найму. При цьому новий власник речі автоматично набуває прав та обов`язків наймодавця за договором найму та повинен їх виконувати до закінчення строку дії договору або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав.
Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 904/5429/18, від 12.03.2019 у справі № 909/367/18, від 05.06.2018 у справі № 922/2318/17, від 17.07.2018 у справі № 923/70/18).
Отже, в результаті переходу права власності на річ за будь-яких законних підстав (спадкування речі після смерті наймодавця, продаж, дарування наймодавцем речі, перехід права власності на річ, яка була предметом іпотеки тощо) має місце заміна наймодавця в договорі найму. Наймодавець, здійснюючи продаж речі, що передана в найм, зобов`язаний попередити покупця про наявність відносин найму. Купівля речі на таких умовах свідчить про згоду покупця прийняти на себе обов`язки наймодавця за договором найму. Наймодавець, який передав право власності на річ, або покупець (новий наймодавець) мають попередити наймача про заміну сторони у договорі найму. В разі нездійснення такого попередження виконання наймачем своїх обов`язків на користь первісного наймодавця буде вважатися належним виконанням ним договору найму.
Аналогічні правові висновки викладені у п. 21 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 березня 2019 року у справі № 909/367/18.
Таким чином суд виснує, що у період із 17 липня 2025 року Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ» на підставі Договору оренди нежитлового приміщення від 15.11.2023, продовжував користуватися нежитловим приміщенням загальною площею 133,26 кв.м. за адресою: Рівненська область, Сарненський р-н, місто Дубровиця, провулок Артеменка, буд.26а. При цьому із 17.07.2025 відбулася зміна власника і одночасно орендодавця спірного нежитлового приміщення.
Обов`язок сплати орендної плати за користування нежитловим приміщенням у Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» із 17.07.2025 виник на користь нового власника і орендодавця - ОСОБА_2 .
Після закінчення дії Договору 01.01.2026 у відповідача Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» виник обов`язок повернути нежитлове приміщення з-під оренди для орендодавця.
Відповідно до п. 2.5 Договору (із урахуванням Додаткової угоди від 30.07.2025) у разі припинення цього Договору Орендар повертає Орендодавцю орендоване приміщення протягом 25 (двадцяти п`яти) робочих днів. З огляду на викладене суд зауважує, що відповідач після закінчення дії Договору 01.01.2026 став зобов`язаним повернути Орендодавцю орендоване приміщення у строк не пізніше 04.02.2026 (25 робочих днів після закінчення дії Договору).
Судом встановлено, що Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ» продовжило користуватися нежитловим приміщенням загальною площею 133,26 кв.м. за адресою: Рівненська область, Сарненський р-н, місто Дубровиця, провулок Артеменка, буд.26а після закінчення дії Договору від 15.11.2023 та користувалося ним до 25.01.2026 включно.
26 січня 2026 року між фізичною особою ОСОБА_2 та Приватним підприємством «МЕРЕЖА РВ» було підписано Акт приймання-передачі до Договору оренди нежитлового приміщення від 15.11.2023, згідно з яким відповідач передав для фізичної особи ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 133,26 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .
Як вбачається, позовною вимогою ОСОБА_1 є зобов`язати відповідача Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ» звільнити нежитлове приміщення загальною площею 133,26 кв.м. за адресою: Рівненська область, Сарненський р-н, місто Дубровиця, провулок Артеменка, буд.26а шляхом виселення відповідача (ПП «МЕРЕЖА РВ» код ЄДРПОУ 42625180) з вказаних нежитлових приміщень.
Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Судом встановлено, що позов пред`явлено до суду 27.01.2026 через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС.
Відтак судом встановлено, що станом на момент пред`явлення позову відповідача Приватне підприємство «МЕРЕЖА РВ» уже не було у нежитловому приміщенні загальною площею 133,26 кв.м. за адресою: Рівненська область, Сарненський р-н, місто Дубровиця, провулок Артеменка, буд.26а.
Тобто на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідач фактично припинив користування спірним нежитловим приміщенням і виконав свій обов`язок щодо повернення орендованого майна. Факт повернення приміщення підтверджується належними та допустимими доказами, а саме: актом приймання-передачі від 26.01.2026, підписаним між фізичною особою ОСОБА_2 та Приватним підприємством «МЕРЕЖА РВ» без зауважень.
Суд зауважує, що станом на дату підписання акта приймання-передачі від 26.01.2026 право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно вже було скасоване наказом Міністерства юстиції України від 31.12.2025, а відтак право власності було поновлено за позивачем. Водночас суд враховує, що відповідач, повертаючи орендоване майно 26.01.2026 з-під оренди за Договором від 15.11.2023 діяв добросовісно, керуючись попередніми договірними відносинами та домовленостями із особою, яка виступала орендодавцем у спірних правовідносинах. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на момент повернення приміщення відповідач був належним чином повідомлений про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 та поновлення права власності за позивачем.
За таких обставин передача приміщення ОСОБА_2 не може розцінюватися як протиправна поведінка відповідача або як невиконання ним обов`язку щодо повернення орендованого майна.
Із урахуванням викладеного у сукупності суд підсумовує, що позовною вимогою ОСОБА_1 , серед іншого, є зобов`язання відповідача звільнити нежитлове приміщення шляхом виселення. Водночас судом встановлено, що позов подано 27.01.2026, тоді як 26.01.2026 відповідачем підписано акт приймання-передачі, відповідно до якого спірне приміщення було повернуто. Таким чином, станом на момент звернення до суду відповідач фактично вже не володів та не користувався спірним нежитловим приміщенням.
За таких обставин вимога про виселення є юридично неспроможною, оскільки спрямована на припинення порушення, яке на момент подання позову вже не існувало. Суд наголошує, що за даних обставин відсутнє порушення Приватним підприємством «МЕРЕЖА РВ» прав та законних інтересів ОСОБА_1 .
Відтак суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» в частині виселення відповідача з нежитлового приміщення.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача: 15 000 грн. - основного боргу, 789,86 - грн пені, 76,44 грн. - 3 % річних та 180,41 грн. - інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Як видно, позивач просить суд стягнути на свою користь із відповідача 15 000 грн. основного боргу за період із 15.09.2025 до 15.11.2025.
Згідно з частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частина 5 статті 762 Цивільного кодексу України).
Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі. Подібний правовий висновок викладений в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №904/342/19, від 08.07.2021 у справі №904/6063/19, від 23.06.2021 у справі №908/3593/19, від 27.10.2021 у справі №910/8531/20.
Відповідно до ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
Суд виснує, що за вказаний позивачем період із 15.09.2025 до 15.11.2025 розмір орендної плати за Договором становить 10 000 грн 00 коп., а не 15 000 грн 00 коп., оскільки умовами Додатку № 1 до Договору чітко визначено розмір щомісячної орендної плати у сумі 5 000 грн 00 коп., а заявлений позивачем розрахунок виходить із неправильного визначення тривалості періоду та не ґрунтується на умовах Договору.
В той же час обов`язок сплати орендної плати за Договором у період із 15.09.2025 до 15.11.2025 був на користь фізичної особи ОСОБА_2 , однак жодним чином не на користь ОСОБА_1 , оскільки у зазначений період саме ОСОБА_2 був зареєстрованим власником спірного нерухомого майна та, відповідно до положень ст. 770 ЦК України, набув прав та обов`язків Орендодавця у Договорі оренди.
З огляду на імперативний характер норми ст. 770 ЦК України перехід права власності на майно автоматично тягне заміну орендодавця у зобов`язанні.
За таких обставин саме ОСОБА_2 , як новий власник і орендодавець, набув виключного права вимагати та отримувати орендну плату за спірний період із 15.09.2025 до 15.11.2025, тоді як позивач такого права не мав, а отже є неналежним кредитором у спірних правовідносинах.
Стягнення інфляційних втрат і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19).
Верховний Суд послідовно наголошував на тому, що за змістом наведеної норми Закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, у постановах Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17 та у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).
Таким чином, вимагати сплати суми боргу з урахуванням 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. 
Відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу, а також щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки зазначені вимоги є похідними від основної вимоги та не можуть існувати самостійно за відсутності належного суб`єкта права вимоги щодо стягнення основного зобов`язання.
Щодо позовних вимог про стягнення упущеної вигоди суд зазначає наступне.
Позивач стверджує, що внаслідок протиправних відповідача його було позбавлено можливості здійснювати господарську діяльність та отримувати доходи за рахунок передачі майна в оренду, у зв`язку з чим йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди на загальну суму 53 304 грн. Перебування відповідача у вказаних приміщеннях позбавило позивача в грудні 2025 року та в січні 2026 року можливості отримати дохід від здачі цих приміщень. 
Отже, позивач вважає, що в результаті таких дій він поніс збитки у вигляді упущеної вигоди, яка полягала у втраті ним можливості в отриманні орендної плати за здачу цих приміщень. Вартість оренди в цьому регіоні становить від 200 грн за кв. м. до 400 кв.м, дана інформація розміщена на платформах ОLХ, ЛУН UA, отже середня оренда такого приміщення становить 133,26кв.м.*200грн.= 26 652 грн.
Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Вирішуючи спори про стягнення збитків, суди мають передусім з`ясовувати правові підстави покладення на винну особу майнової відповідальності. При цьому слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (стаття 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).
Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником (пункт 5.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17).
Реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а в разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча й могло збільшитися, якби не було вчинено цивільне (господарське) правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
Для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди має існувати наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).
Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Виходячи з аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "вина" ототожнюється з поняттям "недобросовісність". У свою чергу, поняття "безвинність" навпаки корелюється з поняттям "добросовісність".
За відсутності одного із елементів складу цивільного (господарського) правопорушення відповідальність з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 ГПК України).
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).
Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України, частини другої статті 224, статті 225 ГК України свідчить, що упущена вигода, як складова поняття «збитки», на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.
У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, зумовлену низкою факторів, що пояснюється, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.
Отже, з`ясовуючи критерії, яким слід керуватися при визначенні (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суди зважають на сутність правової природи категорії «упущена вигода», принципи, на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.
Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/ господарського обороту.
Відтак при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/ господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.
При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.
Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.
Аналіз таких принципів цивільного права як справедливість, добросовісність та розумність дає підстави для висновку, що розумними витратами є витрати кредитора на отримання доходів, які він поніс би, якби не відбулося порушення права.
Визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися з розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.
Відтак при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення), як:
1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту);
2) розумні витрати;
3) компенсаційність відшкодування збитків.
Суд зазначає, що звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Означені висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 жовтня 2023 року у справі № 910/3317/21.
Суд звертає увагу, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, як форма цивільно-правової відповідальності, застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).
Підсумовуючи, така міра відповідальності як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди насамперед спрямована на захист (відновлення) порушеного права потерпілого.
Оцінюючи доводи позивача щодо наявності збитків у вигляді упущеної вигоди, суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Посилання позивача на оголошення з мережі Інтернет (OLX, ЛУН) суд оцінює критично, оскільки такі відомості мають загальний інформаційний характер, не підтверджують реальності намірів конкретних осіб укласти договір оренди саме щодо спірного майна та не доводять гарантованості отримання відповідного доходу.
Крім того, позивачем не доведено наявності вини відповідача. Суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджено обізнаність відповідача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 та поновлення права власності за позивачем на момент користування приміщенням і його повернення. Відповідач діяв, керуючись офіційними відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких власником та орендодавцем із 17.07.2025 був ОСОБА_2 . За таких обставин у поведінці відповідача по відношенню до позивача відсутній елемент вини як обов`язкова складова цивільно-правової відповідальності.
Розрахунок упущеної вигоди наданий позивачем є довільним, економічно необґрунтованим та побудованим виключно на припущеннях. Жодних доказів, які б підтверджували реальність отримання саме такого доходу, позивач суду не надав, у зв`язку з чим заявлений розмір збитків є недоведеним.
Із урахуванням викладеного у спірних правовідносинах відсутні такі обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка відповідача, причинний зв`язок між його діями та заявленими збитками, а також належні докази реальності та розміру упущеної вигоди.
Відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди.
З огляду на викладене у сукупності, позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» про виселення з нежитлового приміщення та стягнення 69 350 грн 71 коп. є безпідставними. Тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.
Розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України). 
У позовній заяві позивач вказує, що поніс судові витрати у розмірі 6 656 грн. згідно з Законом України «Про судовий збір». Оплата судового збору підтверджується квитанцією. Також позивач поніс витрати в зв`язку з наданням послуг правничої допомоги в розмірі 61 000,00грн., що підтверджується актом виконаних робіт та договором.
Судом встановлено, що розмір судового збору із урахуванням змінених позовних вимог становить 5324 грн 80 коп., а саме: 2 662 грн 40 коп. за немайнову вимогу (про виселення відповідача з нежитлового приміщення) та 2 662 грн 40 коп. за майнову вимогу (про стягнення з відповідача 69 350 грн 71 коп. з яких: 15 000 грн. - основний борг, 789,86 - грн пеня, 76,44 грн. - 3 % річних, 180,41 грн. - інфляційні втрати, 53?304 грн 00 коп. збитки у формі упущеної вимоги.
Як видно, позивачем сплачено 6 656 грн 00 коп, що підтверджується платіжною інструкцією № 1.506976471.1 від 27.01.2026.
Законом 2147 до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» включено частину третю, відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (підп. «б» підпункту 1 п. 17 § 1 розділу 4).
Особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи через підсистему «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8. (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, Провадження № 12-26гс22).
За таких обставин, враховуючи, що позовну подано через підсистему "Електронний суд", відповідно ОСОБА_1 зобов`язаний був сплатити судовий збір у розмірі 5 324 грн 80 коп., так як у даному випадку застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору від 6 656 грн 00 коп. 
Судом встановлено, що заявником внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а саме 6 656 грн 00 коп. із належних 5324 грн 80 коп.,
Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
За таких обставин, у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, - суд дійшов висновку, що сума судового збору яка підлягає поверненню Горбаченко Марку Васильовичу з Державного бюджету України становить 1 331 грн 20 коп. 
Відтак суд роз`яснює ОСОБА_1 про його можливість звернення до суду із письмовим клопотанням про повернення з Державного бюджету України 1 331 грн 20 коп. у зв`язку із сплатою судового збору із надлишком.
Відповідно до п. 2 ч. 1 та п.1 ч.4 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із тим, що судом відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» про виселення з нежитлового приміщення та стягнення 69 350 грн 71 коп., - судовий збір у розмірі 5 324 грн 80 коп. залишаються за позивачем.
Окрім цього, як видно, позивачем заявлено до стягнення 61 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Судом встановлено, що у місті Києві 14.01.2026 між ОСОБА_1 , який діє як клієнт, та Адвокатським бюро «Наталії Хорошайло» в особі керуючого бюро — адвоката Хорошайло Наталії Вікторівни було укладено Договір про надання правничої допомоги № 01. Відповідно до умов зазначеного договору, сторони, діючи на підставі взаємної згоди, визначили свої права та обов`язки щодо надання правничої допомоги, а також інші істотні умови співпраці.
Судом також встановлено, що умовами Договору про надання правничої допомоги № 01 визначено порядок формування вартості послуг, їх оплати та приймання-передачі наданої правничої допомоги. Зокрема, відповідно до п. 4.1 Договору, вартість наданих юридичних послуг визначається Адвокатським бюро самостійно або на підставі специфікації, яка є невід`ємною частиною Договору, після отримання від Клієнта замовлення на надання правничої допомоги, з подальшим виставленням відповідного рахунку Клієнту. Згідно з п. 4.2 Договору, оплата послуг здійснюється Клієнтом не пізніше трьох днів з моменту отримання рахунку від Адвокатського бюро. При цьому рахунок може бути надісланий поштовою кореспонденцією та/або електронною поштою, і вважається отриманим з моменту його надходження до поштового відділення за адресою Клієнта або з моменту надходження електронного листа на його електронну адресу.
Пунктом 4.3 Договору передбачено, що за результатами надання правничої допомоги складається акт, який підписується представниками сторін та містить відомості про обсяг наданих послуг і їх вартість. Такий акт надсилається Клієнту засобами поштового або факсимільного зв`язку. На письмову вимогу Клієнта Адвокатське бюро може надавати акти з детальним переліком наданих послуг.
Крім того, відповідно до пункту 4.5 Договору, акт про надання правничої допомоги вважається підписаним Клієнтом у разі, якщо протягом п`яти днів з моменту його отримання Клієнт не надав письмових обґрунтованих заперечень до такого акта.
Відповідно до пункту 7.1 Договору про надання правничої допомоги № 01, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2026 року або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.
27 січня 2026 року між сторонами було складено та підписано Акт наданих послуг № 104 до Договору про надання правничої допомоги № 01 від 14.01.2026 року.
Згідно із зазначеним Актом, Адвокатським бюро «Наталії Хорошайло» в особі керуючого Хорошайло Н.В. було надано Клієнту правничу допомогу. Так, Виконавцем були надані Клієнту наступні послуги із зазначенням їх вартості:
- ознайомлення з матеріалами справи — 6 годин по 1500,00 грн, на загальну суму 7 500,00 грн;
- надання консультацій - 2 години по 1500,00 грн, на загальну суму 3 000,00 грн;
- складання листів-вимог - 2 години по 3000,00 грн, на загальну суму 6 000,00 грн;
- складання та написання позовної заяви - 8 годин по 2500,00 грн, на загальну суму 20 000,00 грн;
- складання та написання заяви про забезпечення позову - 5 годин по 2500,00 грн, на загальну суму 12 500,00 грн;
- канцелярські та поштові витрати - 1 одиниця, 1 500,00 грн;
- подання позовної заяви через електронний суд - 3 години по 2000,00 грн, на загальну суму 6 000,00 грн;
- подання заяви про забезпечення позову - 3 години по 1500,00 грн, на загальну суму 4 500,00 грн.
Загальна вартість наданих послуг становить 61 000,00 грн.
Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Із урахуванням викладеного у сукупності у зв`язку з тим, що судом відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» про виселення з нежитлового приміщення та стягнення 69 350 грн 71 коп., - суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу у розмірі 61 000 грн 00 коп. покладаються на позивача та не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

1. У задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МЕРЕЖА РВ» про виселення з нежитлового приміщення та стягнення 69 350 грн 71 коп. відмовити.
2. Витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 324 (п`ять тисяч триста двадцять чотири) грн 80 коп. та на правничу допомогу у розмірі 61 000 (шістдесят одна тисяча) грн 00 коп. залишити за позивачем.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано суддею "01" травня 2026 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О. Пашкевич