ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Львів	Справа № 300/5045/25 пров. № А/857/3005/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії : 
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Громадської організації "Мультимедійна лабораторія", 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року (суддя – Тимощук О.Л., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м. Івано-Франківськ, дата складення повного тексту рішення – не зазначено), 
в адміністративній справі №300/5045/25 за позовом Громадської організації "Мультимедійна лабораторія" до Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

встановив: 

У липні 2025 року позивач Громадська організація "Мультимедійна лабораторія" (далі також – ГО "Мультимедійна лабораторія", громадська організація) звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі також – відповідач, Управління), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність Управління щодо невидачі розпорядження про зобов`язання ОСОБА_1 привести до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування) об`єкт культурної спадщини місцевого значення за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 12 (приміщення Готелю "Дністер"); 2) зобов`язати Управління видати розпорядження про зобов`язання ОСОБА_1 привести до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування) об`єкт культурної спадщини місцевого значення за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 12 (приміщення Готелю "Дністер"). 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2025 залучено до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 . 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позов є необґрунтованим, а викладені у ньому доводи не відповідають дійсним обставинам справи. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Третя особа подала до суду першої інстанції пояснення, у яких зазначає, що позивач на обґрунтування своїх доводів не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би міг свідчити про незаконність дій ОСОБА_1 в процесі здійснення реставрації будівлі. Просила суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 в задоволенні позову відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду ухвалене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив доказів, які підтверджують право громадської організації на звернення до суду та порушення реальних прав у сфері охорони культурної спадщини осіб, в інтересах яких позивач звернувся до суду з вказаним позовом, та які підтверджують невідповідність проведених третьою особою робіт законодавству про охорону культурної спадщини та умовам Охоронного договору. Суд помилково визначив основну мету діяльності позивача, без будь-яких підстав вказав на вчинення відповідачем усіх можливих дій, спрямованих на збереження пам`ятки. Також суд дійшов помилкових висновків щодо ненадання позивачем належних та допустимих доказів порушення реального права осіб, в інтересах яких він звертається до суду, та відсутності у нього права на таке звернення. Суд допустив численні порушення норм матеріального та процесуального права: ст. 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини, ст. 54 Конституції України, ст. 24, 27 Закону України "Про захист культурної спадщини", ст. 11, ч. 1 ст. 21 Закону України "Про громадські об`єднання", п. 2.2 Положення про управління культури, національностей та релігій обласної державної адміністрації, п. 14, 15 Охоронного договору від 15.07.2015 № 337, п. 2.4.2, 3.1-3.2 Статуту позивача, ч. 1, 3 ст. 5 КАС України, ч. 1, 3 ст. 90, ч. 3 ст. 257, ч. 6 ст. 262 КАС України, а також суд безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду від 01.12.2025 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято в результаті повного та всебічного досліджень обставин справи з посиланням на докази, надані сторонами. У свою чергу апелянтом на обґрунтування свої доводів не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би міг свідчити саме про бездіяльність відповідача з приводу реалізації покладених на останнього повноважень. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене нею рішення суду - без змін. 
Також третя особа подала відзив на апеляційну скаргу позивача. Вважаю, що твердження скаржника про те, що судом першої інстанції було не в повній мірі з`ясовано обставини справи, не відповідають дійсності, а оскаржуване рішення прийнято в результаті повного та всебічного досліджень обставин справи з посиланням на докази, надані сторонами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Між Сектором з питань охорони культурної спадщини управління культури національностей та релігій Івано-Франківської ОДА (як органом охорони), з одного боку, та ОСОБА_1 (як власником), з другого боку, укладено Охоронний договір від 15.07.2015 № 337 щодо частини приміщень будівлі нежитлового будинку № 12 по вул. Січових Стрільців в м. Івано-Франківську об`єкта культурної спадщини початку 20 століття (ОХ № 354-ІФ) (а.с.99 т.1.). 
Представники культури, медіа та громадського активу міста Івано-Франківськ звернулися до ГО "Мультимедійна лабораторія" із колективним зверненням громадськості Івано-Франківська від 14.05.2025 (а.с.101 т.2), в якому вказано, що в Івано-Франківську знаходиться споруда з особливою державно-історичною та архітектурною вагою, а саме будівля колишнього готелю "Дністер", яка є пам`яткою з охоронним номером 354-ІФ і захищається Законом "Про охорону культурної спадщини" та Охоронним Договором №337 від 15.07.2015, a також Венеційською хартією з охорони і реставрації нерухомих пам`яток, яка отримала статус Закону України і зобов`язує будь-яке втручання в зовнішність споруди спрямовувати на повернення їй первісного вигляду. Власникам було видано строго обмежуючий дозвіл на реставрацію. Тим не менше над спорудою скоєно очевидні протиправні дії. Всупереч вимогам законів і наданих дозволів: частину колонади перекрито склом і приєднано до холу готелю, прохід заблоковано, де-факто захоплено громадський простір; здійснено надбудову двох поверхів; конфігурацію даху змінено, замість червоної черепиці його покрито сіро-зеленим металошифером, на якому зконструйовано видимі технічні приміщення попри те, що закон зобов`язує розташовувати їх приховано в межах історичних габаритів; колір фасаду і пілястр радикально змінено на несумісний з другою, автентичною половиною будівлі; дерев`яні вікна і двері замінено на металопластикові. Все це суперечить навіть наявному проекту, виготовленому на замовлення власників. Перебудова при дозволах лише на реставрацію позбавляє споруду належного правового статусу, а громаду міста визначної пам`ятки. Просили громадську організацію взяти на себе представництво громади міста в державних та судових органах, ініціювавши судовий позов, котрий домагатиметься усунення наслідків незаконної перебудови готелю. 
На переконання позивача, відповідачем не вчиняються дії щодо припинення порушення ОСОБА_1 законодавства про охорону культурної спадщини, умов Охоронного договору та усунення наслідків такого порушення. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі розпорядження про зобов`язання ОСОБА_1 привести до належного стану об`єкт культурної спадщини місцевого значення за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 12 (приміщення Готелю "Дністер"), позивач звернувся до суду з цим позовом. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Згідно частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано врахував наступне правове регулювання спірних правовідносин. 
Пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абзац перший пункту 4.1 Рішення). 
Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
З матеріалів справи слідує, що предметом оскарження у вказаній адміністративній справі є бездіяльність Управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської ОДА щодо невидачі розпорядження про зобов`язання ОСОБА_1 привести до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування) об`єкт культурної спадщини місцевого значення за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 12 (приміщення Готелю "Дністер"). 
У рішенні Конституційного Суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) №18-рп/2004 від 01.12.2004 визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. 
Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. 
Право на оскарження в охоронному правовідношенні має (повинно мати) матеріальний прояв (властивості), стосуватися юридично значимих, фактично-конкретних життєвих (соціальних) обставин, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Таке право повинно мати під собою об`єктивно обґрунтовану матеріальну основу, свій предмет захисту, обсяг та межі порушеного права, існувати в просторі та часі, досягати рівня "спору" чи конфлікту. 
Таким чином, при вирішенні даного спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
За визначенням частин 1 та 2 статті 1 Закону України "Про громадські об`єднання" від 22.03.2012 №4572-VI (далі – Закон №4572-VI), громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи. 
За змістом частин 1 та 2 статті 21 Закону №4572-VI, для здійснення своєї мети (цілей) громадське об`єднання має право: 1) вільно поширювати інформацію про свою діяльність, пропагувати свою мету (цілі); 2) звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами; 3) одержувати у порядку, визначеному законом, публічну інформацію, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації; 4) брати участь у порядку, визначеному законодавством, у розробленні проектів нормативно-правових актів, що видаються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування і стосуються сфери діяльності громадського об`єднання та важливих питань державного і суспільного життя; 5) проводити мирні зібрання; 6) здійснювати інші права, не заборонені законом. 
Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи має право: 1) бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства; 2) здійснювати відповідно до закону підприємницьку діяльність безпосередньо, якщо це передбачено статутом громадського об`єднання, або через створені в порядку, передбаченому законом, юридичні особи (товариства, підприємства), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) громадського об`єднання та сприяє її досягненню. Відомості про здійснення підприємницької діяльності громадським об`єднанням включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 3) засновувати з метою досягнення своєї статутної мети (цілей) медіа; 4) брати участь у здійсненні державної регуляторної політики відповідно до Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності"; 5) брати участь у порядку, визначеному законодавством, у роботі консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів, що утворюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування для проведення консультацій з громадськими об`єднаннями та підготовки рекомендацій з питань, що стосуються сфери їхньої діяльності. 
Аналізуючи наведені положення, громадська організація наділена процесуальною правосуб`єктністю, тож може звертатися до суду за захистом своїх прав. Спосіб захисту в такому випадку обумовлюється предметом спору, підставами позову, обставинами, за яких виник спір, але насамперед повинен мати на меті відновити/захистити порушені права від неправомірних рішень, дій/бездіяльності, якщо розглядати це в контексті адміністративного судочинства, суб`єктів владних повноважень у публічно-правових відносинах. 
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 10.05.2024 у справі №420/18539/22 дійшов висновку, що громадська організація має право пред`являти позов до суду в інтересах інших осіб у двох альтернативних випадках: (1) у разі необхідності захистити права та інтереси членів громадської організації; (2) у разі необхідності захистити права та інтереси інших осіб (не членів громадської організації), які звернулися. Проте кожній із зазначених ситуацій, коли громадська організація може звернутися до суду, кореспондує умова, що такі повноваження мають бути передбачені статутними документами або законодавчими нормами. 
Вирішуючи питання щодо права громадських організацій на звернення до суду в інтересах інших осіб, суди повинні з`ясувати: статус громадської організації та її засновників, їх безпосередню заінтересованість у вирішенні питання, що є предметом позову; мету громадської організації та її безпосередній зв`язок з предметом позову; інтереси яких саме осіб є предметом судового захисту; чи зверталися ці особи за захистом своїх прав до громадської організації; добросовісність дій громадської організації, що звертається до суду. 
Відповідно до пункту 2.1 Статуту Громадської організації "Мультимедійна лабораторія", в новій редакції, затвердженого загальними зборами ГО "Мультимедійна лабораторія" 22.08.2023 (далі також – Статут) діяльність Організації має суспільний характер, що проявляється у взаємодії з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями різних форм власності, встановленні партнерських відносин з іншими громадськими організаціями, рухами, фондами, зареєстрованими в Україні чи за її межами, громадянами України, іноземцями та/або особами без громадянства. 
Пунктом 2.4.2 Статут передбачено право організації представляти і захищати свої законні інтереси та законні інтереси своїх членів чи інших осіб у будь-яких органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності та підпорядкування. 
Згідно з пунктом 3.1 Статуту, основною метою діяльності Організації є провадження діяльності спрямованої на розвиток медійного середовища в місті Івано-Франківську та Івано-Франківській області, задоволення та захист законних творчих, духовних, культурних та інших спільних інтересів громадян. 
У пункті 3.2 Статуту вказано, що завданнями (напрямами діяльності) Організації є, серед іншого: задоволення суспільних інтересів у сфері охорони культурної спадщини; виявлення, вивчення, збереження пам`яток історії та культури; сприяння в здійсненні громадського контролю за дотриманням законодавства про охорону і використання культурної спадщини в порядку та в межах визначених чинним законодавством. 
У розглядуваній справі встановлено, що представники культури, медіа та громадського активу міста Івано-Франківськ звернулися до ГО "Мультимедійна лабораторія" із колективним зверненням громадськості Івано-Франківська від 14.05.2025, в якому просили ініціювати судовий позов, котрий домагатиметься усунення наслідків незаконної перебудови готелю "Дністер". 
У вказаній справі не ставиться питання під сумів права позивача на звернення до суду із цим позовом, позивачу необхідно довести перед судом дійсність порушеного права, яке підлягає судовому захисту. 
Дослідивши доводи позивача, не можна встановити, яке ж право останнього чи інших осіб порушено відповідачем та яким чином дії чи бездіяльність відповідача впливають на права чи інтереси позивача, за захистом якого громадського інтересу останній звернувся до суду. Саме обґрунтування в позовній заяві права позивача на звернення до суду є абстрактним за своїм змістом та не розкриває дійсних причин, підстав та мети звернення позивача з таким позовом до суду. 
У поданій апеляційні скарзі також не зазначено про конкретність порушення відповідачем права право позивача чи інших осіб, яким чином, яких осіб та які конкретно права порушені діями чи бездіяльністю відповідача. Натомість узагальнено вказано, що захисту підлягають культурні права мешканців, які порушені бездіяльністю відповідача, що полягає у не вчиненні дій на користь прав невизначеного кола осіб у сфері культури. 
Посилання на опосередковані наслідки від неправомірних рішень, дій/бездіяльності чи на абстрактні права, за захистом яких подано позов, чи правомірну мету, яку в такий спосіб (подання адміністративного позову) переслідує заявник, не можуть слугувати свідченням як виникнення спору, так і підставою для захисту порушених прав, як їх трактує позивач. 
Зважаючи на вказане, суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність порушених прав та інтересів може буди самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, адже завданням адміністративного судочинства є саме ефективний захист та відновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів особи, чого не можливо досягти без підтвердження (доведення) реальних фактів порушення прав, свобод чи інтересів позивача, або осіб в інтересах яких він звертається з позовом до суду. 
В частині вирішення вимоги позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача, що виразилася у невидачі розпорядження про зобов`язання ОСОБА_1 привести до належного стану об`єкт культурної спадщини місцевого значення за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 12, суд апеляційної інстанції враховує таке. 
Згідно з частиною другою статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Оцінка судом поведінки суб`єкта владних повноважень за критерієм правомірності при вирішенні адміністративного позову, безумовно, повинна ґрунтуватися насамперед на конституційному положенні про законність діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб. 
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 13 червня 2017 року по справі №21-а/1393/17, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (виявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значущих та обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. 
Рішення, дії або бездіяльність повинні бути такими, шо породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. 
Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій протиправними с також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 лютого 2025 року по справі №9901/309/21 зазначає про те, що бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. 
Тобто бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права свободи особи в тому разі, якщо певні дії повинні, але не вчиняються суб`єктом владних повноважень на реалізацію покладеної на нього компетенції. 
Частиною 4 статті 54 Конституції України визначено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами. 
Закон України “Про охорону культурної спадщини” від 08.06.2000 №1805-III (далі - Закон №1805-III) регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь. 
За визначенням статті 1 Закону №1805-III, культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини. Об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини. 
За змістом частини 1 статті 3 Закону №1805-III, державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. 
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради. 
Згідно ч.1 ст.6 Закону №1805-III, до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції серед іншого, належить: здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; призначення відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їхніх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт; видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них; укладення охоронних договорів на пам`ятки. 
Отже, регулювання відносин у сфері охорони культурної спадщини спрямоване на її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь. 
Приписами статті 27 Закону №1805-ІІІ передбачено, що у разі, коли пам`ятці загрожує небезпека пошкодження, руйнування чи знищення, власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов`язані привести цю пам`ятку до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування). 
Якщо власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, самостійно не здійснюють заходів, передбачених у частині першій цієї статті, то відповідний орган охорони культурної спадщини може зобов`язати їх здійснити ці заходи, видавши відповідне розпорядження. 
У разі, коли власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, не в змозі виконати розпорядження органу охорони культурної спадщини щодо охорони пам`ятки, орган охорони культурної спадщини може вжити необхідних заходів самостійно (повністю або частково), профінансувавши їх за рахунок спеціальних коштів на фінансування охорони культурної спадщини. 
Згідно з пунктом 1.1 Розділу 1 Положення про управління культури, національностей та релігій обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядження облдержадміністрації від 17.04.2019 №158 (далі – Розпорядження №158), Управління культури, національностей та релігій обласної державної адміністрації (далі – управління) утворюється головою обласної державної адміністрації і є її структурним підрозділом. Управління підзвітне i підконтрольне голові обласної державної адміністрації та Міністерству культури України. 
Положеннями пункту 2.2 Розділу 2 Положення №158 передбачено, що управління відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого: веде облік, забезпечує захист об`єктів культурної спадщини та регулює питання їх використання і популяризації; приймає рішення щодо охорони пам`яток культурної спадщини місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках культурної спадщини, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених Законом України "Про охорону культурної спадщини" дозволів або з відхиленням від них; укладає охоронні договори на пам`ятки культурної спадщини та призначає відповідні охоронні заходи щодо пам`яток місцевого значення та їхніх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або будь-яких робіт. 
Суд встановив, що між Сектором з питань охорони культурної спадщини управління культури національностей та релігій облдержадміністрації, в особі Завідувача сектором – Давидюка Андрія Зіновійовича та Лєвшаковою Н.М. було укладено Охоронний договір від 15.07.2015 №337 на об`єкт культурної спадщини – частина приміщення будівлі не житлового будинку №12 по вул. Січових Стрільців в м. Івано-Франківську об`єкта культурної спадщини п.20ст. (ОХ.№354-ІФ). 
Згідно пунктів 5, 6, 9-12 Охоронного договору, користувач (власник) несе відповідальність за рухоме та нерухоме, що належить до пам`ятки, користувач зобов`язується: утримувати територію пам`ятки упорядженою, не допускати використання цієї території для нового будівництва та задоволення інших господарських потреб, що можуть зашкодити пам`ятці; не робити будь-яких прибудов до пам`ятки, не переробляти її як ззовні, так і всередині, а також не вести будь-яких земляних робіт на території пам`ятки без спеціального письмового дозволу органу охорони; безперешкодно допускати представників органу охорони чи уповноважених ним осіб для здійснення контролю за виконанням правил утримання зазначеної пам`ятки, її території та зон охорони або для її наукового обстеження; негайно повідомляти орган охорони про будь-яке руйнування, пошкодження, аварію чи іншу обставину, що заподіяла шкоду пам`ятці, і своєчасно вживати заходів для переведення пам`ятки в належний стан; своєчасно проводити поточний та капітальний ремонт пам`ятки і роботи з упорядження території пам`ятки. Виконувати реставраційні, ремонтні та інші роботи в терміни, передбачені пунктом 13 цього договору, а у разі потреби в терміни, визначені окремим розпорядженням органу охорони; проводити реставраційні, ремонтні та інші роботи відповідно до науково-проєктної документації, затвердженої в установленому порядку, за письмовим дозволом органу охорони. Копію матеріалів про проведення обміру та дослідження пам`ятки, а також науково-проєктну документацію безоплатно передавати органу охорони в 10-денний термін після її затвердження. 
Відповідно до пункту 14 Охоронного договору, у разі самовільного проведення власником робіт, пов`язаних з перебудовою чи переробленням, які призвели до спотворення пам`ятки, її території чи охоронних зон, їх наслідки повинні бути усунуті за рахунок власника в терміни, визначені письмовим розпорядженням органу охорони. 
Велика Палата у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 9901/345/20 звернула увагу судів на те, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Для з`ясування протиправності бездіяльності необхідно врахувати: конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків; юридичний зміст, значущість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення; шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. 
Тобто з наведеного слідує, що законодавцем чітко визначено, що при зверненні з позовом про визнання бездіяльності протиправною, позивач повинен зокрема серед іншого, обґрунтувати той факт, що прийняття саме того чи іншого рішення є можливим на підставі закону, а відповідачем цього не здійснено. 
Згідно наведених вище правових положень до повноважень Управління культури, національностей та релігії ОДА, зокрема, належить видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення. 
При цьому, такі розпорядження видаються Управлінням, виключно у випадках передбачених чинним законодавством, зокрема: 
- щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них; 
- у разі, коли пам`ятці загрожує небезпека пошкодження, руйнування чи знищення, власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов`язані привести цю пам`ятку до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування), але власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, самостійно не здійснюють заходів; 
- у разі самовільного проведення власником робіт, пов`язаних з перебудовою чи переробленням, які призвели до спотворення пам`ятки, її території чи охоронних зон. 
У свою чергу відповідач вказує, що питання з приводу здійсненої ОСОБА_1 реставрації пам`ятки архітектури місцевого значення були неодноразово предметом вивчення управлінням та уповноваженим охоронним договором органу. Зокрема, у 2017 році з метою недопущення погіршення стану пам`ятки через відсутність дахового покриття будівлі, у зв`язку із можливою зміною погодних умов в осінньо-зимовий період, Сектором з питань охорони культурної спадщини управління культури, національностей та релігій обласної державної адміністрації було видано розпорядження №10-007/031 від 26.09.2017, відповідно до якого ОСОБА_1 було зобов`язано вжити невідкладних заходів для збереження будинку (а.с.240 т.2). 
Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська від 25.03.2021 року №135-р було створено комісію щодо проведення перевірки підставності здійснення робіт на об`єкті культурної спадщини місцевого значення, що по АДРЕСА_1 . 
27 червня 2023 року, в межах наданих Законом України «Про охорону культурної спадщини» повноважень, було проведено огляд об`єкту культурної спадщини директором Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради та головним спеціалістом відділу охорони культурної спадщини Департаменту містобудування та архітектури і видано ОСОБА_1 припис за №133/31.1-15/07в, відповідно до якого вимагається розісклити міжколонний простір на рівні першого поверху та відновити загальнодоступну галерею до попереднього вигляду на об`єкті культурної спадщини місцевого значення, що по АДРЕСА_1 . 
08 липня 2023 року знову було проведено огляд об`єкту культурної спадщини директором Департаменту містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради та головним спеціалістом відділу охорони культурної спадщини Департаменту містобудування та архітектури було видано припис за №147/31.1-15/07в, відповідно до якого вимагається розісклити міжколонний простір на рівні першого поверху та відновити загальнодоступну галерею до попереднього вигляду на об`єкті культурної спадщини місцевого значення, що по АДРЕСА_1 . 
У вересні 2023 року Департамент містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, зокрема, зобов`язати привести пам`ятку культурної спадщини місцевого значення до стану, який відображено у матеріалах інвентаризаційної справи станом на 04.04.2008 року шляхом розіскління міжколонного простору на рівні першого поверху будівлі. 
Окрім того, Управління культури, національностей та релігій обласної державної адміністрації неодноразово проводились зустрічі з відповідними спеціалістами, архітекторами та активістами і власником об`єкту культурної спадщини місцевого значення з приводу здійсненої реставрації пам`ятки. 
Листом від 14.02.2024 №1337/01-012/054 Управління культури, національностей та релігій обласної державної адміністрації зобов`язало ОСОБА_1 щороку інформувати про вжиті заходи щодо утримання, захисту та збереження пам`ятки. 
Сам факт наділення органу певними повноваженнями не свідчить про наявність обов`язку вчиняти відповідні дії у кожному окремому випадку. Повноваження означають юридичну можливість діяти у визначеному законом порядку, але реалізація таких повноважень залежить від наявності передбачених законом підстав, умов та мети їх застосування. 
Управлінням неодноразово вчинялись дії, направлені на з`ясування всіх обставин з приводу здійснення власником реставрації об`єкту культурної спадщини місцевого значення, що по вул. Січових Стрільців, 12 в місті Івано-Франківську ОСОБА_1 , а тому посилання апелянта про те, що відповідачем не було вжито необхідних дій, не відповідає дійсності та не свідчить про допущення відповідачем бездіяльності щодо видачі розпорядження. 
Відповідно до частин 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
З врахуванням встановлених фактичних обставини справи та наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем при зверненні з цим позовом до суду не наведено та не надано належних і достатніх доказів на підтвердження обставин допущення відповідачем його оскаржуваною бездіяльністю дійсного порушення реальних прав, свобод або інтересів осіб, що звернулися до громадської організації із зверненням, що не спростовано доводами апеляційної скарги позивача. 
Щодо доводів апеляційної скарги про неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи, варто зазначити про те, що як слідує із поданої позивачем позовної заяви, предметом розгляду (спору) у вказаній справі є бездіяльність саме суб`єкта владних повноважень Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської ОДА, а не правомірність/протиправність дій ОСОБА_1 .. 
Щодо доводів апеляційної скарги про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, розглянувши справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, то проаналізувавши адміністративний позов і його вимоги, долучені до нього матеріали (документи), беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, а також те, що сторони і їх представники в однаковій мірі наділені усім обсягом прав визначених КАС України, незалежно від того здійснюється судовий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження чи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін не позбавляє права сторін і учасників справи надавати докази та висловлювати свою позицію чи спростовувати доводи опонентів шляхом подання письмових пояснень, доказів, заявленням відповідних клопотань тощо. 
При цьому, слід зазначити, що апеляційний розгляд справи проведено у відкритому судовому засіданні. 
Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
У урахуванням такого, судом першої інстанції в межах заявленого позову та спірних правовідносин в повному обсязі з`ясовано обставин, що мають значення для справи, тому відповідні доводи апеляційної скарги являються необґрунтованими. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. 
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції приймаються до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку. 
З врахуванням встановленого, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно та об`єктивно встановлено обставини справи, сформовано правильні висновки по суті розглядуваних правовідносин, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням чинного законодавства, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

постановив:

Апеляційну скаргу Громадської організації "Мультимедійна лабораторія" – залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року в адміністративній справі №300/5045/25 за позовом Громадської організації "Мультимедійна лабораторія" до Управління культури національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повний текст постанови суду складено 07.05.2026 року