КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 753/2197/25
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/11076/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року (суддя Мицик Ю.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про захист прав споживача та відшкодування шкоди, спричиненої неправомірним від`єднанням від електромережі, 

установив:

у січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати ТОВ «Київські енергетичні послуги» відновити йому надання послуг з електропостачання за адресою: АДРЕСА_1 у точній відповідності до укладеного з ним договору про користування електричною енергією № 14100066520 та покласти на ТОВ «Київські енергетичні послуги» витрати за повторне приєднання електроустановок його будинку до зовнішньої електромережі, а також стягнути з ТОВ «Київські енергетичні послуги» майнову шкоду в розмірі 4 420грн, пеню за прострочення у наданні послуг з постачання електричної енергії в розмірі 1 989грн і моральну шкоду в розмірі 50 000грн, та судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що в липні 2024 року ТОВ «Київські енергетичні послуги» звернулось до оператора системи розподілу електроенергії з проханням від`єднати його садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від електромережі, у зв`язку з його заборгованістю за електроенергію, яка виникла в результаті раптового, неузгодженого з ним, одностороннього перерахунку відповідачем спожитих ним кіловат електроенергії. При цьому, відповідач, в порушення укладеного між ними договору № 14100066520 про користування електричною енергією та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП № 312 від 14 березня 2018 року, не проінформував його вчасно, тобто за тиждень, письмово про свій намір від`єднати його від зовнішньої електромережі, а також не надав можливості самостійно погасити виниклу заборгованість без від`єднання від електромережі, чим спричинив неправомірне припинення надання послуг з електропостачання за адресою його садового будинку, чим заподіяв йому майнову та моральну шкоду, оскільки позбавив його нормальних побутових умов проживання в його будинку.
Позивач посилався на те, що у жовтні 2024 року він повністю погасив свій борг 

перед ТОВ «Київські енергетичні послуги», що визнано самим відповідачем у його листі від 11 листопада 2024 року, однак відповідач відмовляється здійснити підключення його будинку до електричної мережі та негайно відновити надання йому послуг з постачання електроенергії. Неодноразові звернення відповідач залишив без задоволення та вимагає сплатити вартість робіт за повторне підключення його будинку до електромережі, тобто вимагає оплатити роботу, яка ще не зроблена і послуги, які йому ще не надані, тому на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен сплатити пеню за неправомірне прострочення виконання послуг за укладеним договором.
Позивач вважав дії відповідача протиправними, оскільки останній не проінформував його про терміни погашення заборгованості та відключення у разі несплати нарахованого боргу, що є порушенням укладеного договору.
Також, позивач вважав, що відповідачем порушено п. 7.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, оскільки відповідачем відповідне попередження про відключення було надіслано до поштового відділення, в якому він не обслуговується, а також на його не офіційну електронну адресу.
Крім цього, позивач посилався на те, що оскільки припинення постачання йому електроенергії здійснювалось оператором з порушенням встановленого законом порядку, то згідно п. 7.12 цих правил всі витрати, пов`язані з повторним його підключенням до електромережі, повинні покриватись ініціатором такого відключення, а відтак вимога відповідача про сплату саме ним таких витрат є незаконною. 
Позивач стверджував, що не має боргу за надання послуг з електропостачання на даний момент, тому бездіяльність відповідача є протиправною та суперечить умовам укладеного між ними договору.
Позивач вважав, що відповідач завдав йому збитків, відтак має сплатити двократну вартість непоставленої йому електроенергії на підставі пункту 17 укладеного між ним договору.
Також, позивач стверджував, що бездіяльністю відповідача йому завдано моральної шкоди, оскільки він та його дитина-інвалід фактично були позбавлені нормальних умов проживання у своєму будинку. Відсутність електропостачання потягла за собою неможливість належним чином опалювати будинок та забезпечувати постачання води, оскільки насоси опалення та водяної помпи в його будинку не працюють без електроенергії. Постійний стрес, викликаний відсутністю світла, та необхідність докладати значних зусиль для догляду за сином у таких умовах, викликали в нього сильні душевні хвилювання, постійні головні болі, та необхідність нести додаткові витрати на покупку лікарських засобів для себе та дитини. Таким чином, завдана йому моральна шкода становить 50 000грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року позов задоволено частково. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги», з моменту набрання рішення законної сили, надіслати оператору системи інформацію про усунення споживачем ОСОБА_1 порушень за адресою: АДРЕСА_1 ». Витрати оператора системи на здійснення робіт з відновлення електроживлення електроустановки споживача (повторне підключення електроустановки) віднести за рахунок коштів ініціатора здійснення цих робіт - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги». В решті вимог позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20грн.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, стягнути з відповідача пеню за прострочення у наданні послуг з постачання електричної енергії в розмірі 1 989грн та моральну шкоду у розмірі 50 000грн, а також судові витрати на виготовлення копій 

документів.
Позивач зазначає, що затримка відповідача у відновленні електропостачання до його будинку є порушенням та неналежним виконанням умов договору, який діє між ними з 1 січня 2019 року, відтак до відповідача має бути застосовані положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто стягнення пені у розмірі 3 % від вартості послуги. Водночас, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що дані правовідносини регулюються спеціальною нормою - Порядком забезпечення стандартів якості електропостачання та надання компенсацій споживачам за їх недотримання, затвердженим постановою НКРЕКП від 12 червня 2018 року № 375, оскільки даний порядок є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може скасовувати чи змінювати положення ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, суд першої інстанції не посилається на конкретний пункт даного порядку, який би регулював спірні правовідносини в частині стягнення неустойки за невиконання договірних зобов`язань та суперечив положенням частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також, позивач, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність ним факту спричинення йому моральної шкоди. Зокрема, суд першої інстанції безпідставно посилався на відсутність в матеріалах справи доказів проживання позивачем у зазначеному садовому будинку, оскільки сам факт протиправного відключення його від електромережі та зволікання у відновленні електропостачання є самостійними підстави для стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду, оскільки він постійно перебував у стресовому стані через свавілля відповідача та відсутність можливості належним чином користуватись своїм садовим будинком.
Позивач зазначає, що дійсно має квартиру по АДРЕСА_3 , однак через ракетні обстріли міста Києва та близькість цієї квартири до різних стратегічних об`єктів, а також планування будинку та розташування його квартири на восьмому поверсі, він вважав за доцільне проживати саме у своєму садовому будинку з міркувань безпеки. Разом з цим, через відсутність електропостачання він не міг повноцінно користуватись будинком, оскільки наявні в нього сонячні панелі восени перестали генерувати достатньо електроенергії і єдиним способом забезпечити мінімальні потреби, такі як зарядка телефону, запуск побутової техніки, тощо, було крутити встановлену на задню вісь велосипеда електродинаму, що віднімало багато часу та сил та зумовлювало потребу у більш калорійному харчуванні.
Позивач стверджує, що з 2022 року він проживає зі своїм сином, який є інвалідом з дитинства, у зазначеному садовому будинку, що підтверджується, зокрема, тим, що медичну допомогу його син отримує саме в медичних закладах, які розташовані у Дарницькому районі міста Києва, тобто ближче до цього будинку, що підтверджується копіями медичних карточок сина. Також, згідно рахунків за споживання комунальної послуги з водопостачання, за адресою його квартири вбачається факт відсутності споживання води за осінь-зиму 2024 року, що свідчить про те, що в квартирі ніхто не проживав. При цьому, відповідач факт його проживання у зазначеному будинку в судовому засіданні не заперечував, а отже цю обставину слід вважати доведеною. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
ТОВ «Київські енергетичні послуги», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце апеляційного розгляду, шляхом отримання судової повістки-повідомлення у системі «Електронний суд» (с.с.111), у судове засідання свого представника не направило, 24 вересня 2025 року представник подав до апеляційного суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника товариства (с.с.112-116).
Враховуючи вищевикладене, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника ТОВ «Київські енергетичні 

послуги».
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_1 , який апеляційну скаргу підтримав, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 28 лютого 2018 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 укладений договір про користування електричною енергією № 14100066520, згідно з яким постачальник зобов`язався надавати послуги з електропостачання за адресою: АДРЕСА_4 ) (с.с.4).
З 1 січня 2019 року ТОВ "Київські енергетичні послуги" здійснює діяльність на підставі ліцензії з постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 14 червня 2018 року № 429 та, у тому числі, на виконання вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" виконує функції постачальника універсальної послуги на території міста Києва.
Також з 1 січня 2019 року опубліковано публічний договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, згідно якого ТОВ "Київські енергетичні послуги" продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. 
Листом від 11 листопада 2024 року ТОВ «Київські енергетичні послуги» на звернення ОСОБА_1 до контакт-центру щодо неотримання попередження про припинення електропостачання через заборгованість за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 , повідомило, що у зв`язку з наявною заборгованістю за спожиту електроенергію, рекомендованим листом у липні 2024 року з трек-номером 0600276051650 було надіслано через АТ «Укрпошта» попередження про припинення постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки заборгованість за спожиту електроенергію сплачено не було, товариство скористалося своїм правом та звернулося до ОСР для відключення електроустановки споживача від електричної мережі. За наявною інформацією, 13 серпня 2024 року постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 припинено. Наразі заборгованість, яка існувала на час припинення електропостачання за адресою: АДРЕСА_1 , сплачена в повному обсязі.
Крім цього, у листі повідомлено, що витрати оператора системи на здійснення робіт з припинення та відновлення електроживлення електроустановки споживача (повторне підключення електроустановки) покриваються за рахунок коштів ініціатора здійснення цих робіт, які відшкодовуються йому споживачем, якщо припинення постачання (розподілу або передачі) електричної енергії споживачу здійснювалося у встановленому Правилами порядку. Тому, для відновлення електропостачання до помешкання позивач повинен отримати рахунок для оплати вартості робіт з повторного підключення до електромережі. Після оплати зазначеного рахунку буде сформована відповідна заявка до ОСР.
До листа від 11 листопада 2024 року долучено копію попередження про відключення від 8 липня 2024 року.
У попередженні від 8 липня 2024 року за № 53625, направленого ТОВ «Київські енергетичні послуги» ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, зазначено, що позивача повідомлено про те, що станом на 8 липня 2024 року заборгованість за спожиту електричну енергію за його о/р НОМЕР_1 становить 6 547,56 грн, зокрема, прострочена заборгованість - 5 674,92 грн. Заборгованість виникла у період з 1 квітня 2024 року до 8 липня 2024 року.

Також у попередженні вказано, що при відсутності оплати зазначеної суми боргу, ТОВ «Київські енергетичні послуги», керуючись підпунктом 2 пункту 7.5 Правил повністю припинить електропостачання за вказаною адресою після спливу 10 робочих днів від дати отримання цього попередження, починаючи з 8:00 год. 1 серпня 2024 року.
Рахунок за електроенергію по о/р НОМЕР_1 за листопад 2024 року ТОВ «Київські енергетичні послуги» направило за адресою: АДРЕСА_6 .
27 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до ТОВ «Київські енергетичні послуги» щодо незаконного відключення садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від електропостачання.
16 січня 2025 року ОСОБА_1 направив ТОВ «Київські енергетичні послуги» претензію (повторно) про підключення до електропостачання та відшкодування майнової шкоди.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що припинення електричної енергії ОСОБА_1 здійснено з порушенням вимог, визначених пунктом 7.5. Правил, тому витрати оператора системи на здійснення робіт з відновлення електроживлення електроустановки споживача (повторне підключення електроустановки), які визначені пунктом 7.12 Правил, покладаються на відповідача, який у свою чергу зобов`язаний ініціювати такі дії перед ОРС.
Відмовляючи у стягненні майнової шкоди, яка становить розмір двократної вартості невідпущеної споживачу електроенергії, суд виходив з того, що заявляючи таку позовну вимогу, позивач посилався на положення договору про користування електричною енергією, який укладено 28 лютого 2018 року між ним та ПАТ "Київенерго", тоді як відповідач у справі ТОВ "Київські енергетичні послуги" не є правонаступником останнього, а між сторонами з 1 січня 2019 року існують договірні правовідносини з постачання електричної енергії.
Рішення суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Відмовляючи у стягненні пені, суд першої інстанції виходив з того, що положення частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", на підставі якого позивач просить стягнути пеню, не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки у цій частині позовних вимог спірні правовідносини врегульовані спеціальною нормою законодавства - Порядком забезпечення стандартів якості електропостачання та надання компенсацій споживачам за їх не дотримання, затвердженого постановою НКРЕКП від 12 червня 2018 року № 375.
Також, відмовляючи у стягненні моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що наведені позивачем обґрунтування завдання моральної шкоди не підтверджуються жодними доказами. Зокрема, суд виходив з того, що позивач має зареєстроване місце проживання у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_6 , а доказів, які б свідчили про фактичне проживання у садовому будинку, матеріали справи не містять, тому є необґрунтованими посилання позивача на те, що внаслідок протиправного відключення садового будинку від електропостачання, були відсутні належні умови для проживання, що спричинило психологічні і нервові хвилювання, а також стрес позивачу та його дитині. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Щодо позовної вимоги про стягнення пені

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу, Закону України "Про міжнародне 

приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справі, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020, принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori); "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali); "закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Визначаючи співвідношення між загальною та спеціальною нормою, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 звернула увагу на те, що спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 918/391/23 та постанові Верховного Суду від 17 січня 2025 року в справі № 916/4954/23.
Таким чином, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, спеціальна норма не суперечить загальній нормі та не скасовує її, а лише встановлює певні винятки із загальної норми. Тому спеціальна норма застосовується лише до тих відносин, щодо яких вона встановлює спеціальне правило (відмінне від загального). В решті, тобто у відносинах, які не охоплені спеціальною нормою, підлягає застосуванню загальна норма.
Правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці, регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі, визначають Закон України «Про ринок електричної енергії», Правила роздрібного ринку електричної енергії (ПРРЕЕ), затверджені постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 14 березня 2018 року № 312.
Статтею 714 Цивільного кодексу України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечувати безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Відповідно до пункту 84 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач - це фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.
Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України «Про ринок електричної енергії» основний споживач зобов`язаний укласти з оператором системи розподілу, на території здійснення ліцензованої діяльності з розподілу якого розташовані його мережі, договір про спільне використання електричних мереж за типовою формою, затвердженою регулятором. Вартість послуг за цим договором визначається за затвердженою Регулятором методикою. Вартість оплачених оператором системи розподілу послуг за 

договором про спільне використання електричних мереж включається до тарифу на розподіл відповідного оператора системи розподілу.
Відповідно до частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний: 1) сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; 2) надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії; 3) дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів; 4) врегулювати у порядку, визначеному кодексом систем розподілу, відносини щодо технічного забезпечення розподілу електричної енергії з оператором системи розподілу.
Відповідно до пункту 1.1.1 ПРРЕЕ правила регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами. Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби.
Згідно з пунктом 1.1.2 споживач електричної енергії - фізична особа, у тому числі фізична особа-підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.
Відповідно до пункту 1.2.7 глави 1.2 розділу I ПРРЕЕ постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 5до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку.
Договір споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії є публічним договором приєднання та укладається на основі типового договору, що є додатком 3 до цих Правил та як правило, укладається шляхом приєднання споживача за заявою-приєднанням до розробленого оператором системи договору на умовах складеного оператором системи паспорта точки розподілу/передачі.
Фактом приєднання споживача до умов договору споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії, зокрема повернення (надання) підписаної заяви-приєднання, у тому числі у формі електронного документа, підписаного з використанням електронної ідентифікації, у разі укладення договору за допомогою інформаційно-комунікаційних систем та/або засобів електронної комунікації, сплата рахунка оператора системи, за відсутності заперечень оператора системи (пункт 2.1.7 глави 2.1 розділу II ПРРЕЕ).
Сторони у даній справі не заперечували, що між ними існують договірні правовідносини щодо надання послуг з передачі електричної енергії.
7.1. Електрична енергія споживачу, який не допускає порушень своїх договірних зобов`язань перед оператором системи передачі та/або оператором системи розподілу та електропостачальником, постачається безперервно, крім випадків, передбачених умовами договорів, укладених споживачами з електропостачальником та оператором системи, та нормативно-правовими актами, у тому числі цими Правилами.

7.5. Припинення повністю або частково постачання електричної енергії споживачу здійснюється: 2) електропостачальником за умови попередження споживача не пізніше ніж за 10 робочих днів до дня відключення у разі:
заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію відповідно до умов договору з електропостачальником;
7.10. Припинення електроживлення електроустановок споживача здійснюється оператором системи у порядку, визначеному Кодексом системи передачі та Кодексом систем розподілу.
7.12. Відновлення електроживлення електроустановок споживача, електроживлення яких було припинено з підстав, зазначених у пунктах 7.5 та/або 7.6 цього розділу, здійснюється оператором системи у порядку, визначеному Кодексом системи передачі та Кодексом систем розподілу, протягом 3 робочих днів у містах та 5 робочих днів у сільській місцевості після отримання від ініціатора відключення інформації про усунення споживачем порушень, що підтверджується відповідним документом учасника ринку, на вимогу якого здійснювалося припинення електроживлення. Про усунення причин відключення ініціатор такого відключення повідомляє оператора системи в день отримання такої інформації.
Витрати оператора системи на здійснення робіт з припинення та відновлення електроживлення електроустановки споживача (повторне підключення електроустановки) покриваються за рахунок коштів ініціатора здійснення цих робіт, які відшкодовуються йому споживачем (крім випадків, визначених цим пунктом), якщо припинення постачання (розподілу або передачі) електричної енергії споживачу здійснювалося у встановленому цими Правилами порядку.
Постановою НКРЕКП від 12 червня 2018 року № 375 (у редакції постанови НКРЕКП від 12 серпня 2020 року № 1550) затверджено Порядок забезпечення стандартів якості електропостачання та надання компенсацій споживачам за їх недотримання (далі - Порядок НКРЕКП № 375), який є основним нормативним актом, що захищає права споживача, у разі порушення таких прав електропостачальником.
Так, пунктом 1.1. Порядку НКРЕКП № 375 передбачено, що цей Порядок визначає перелік загальних та гарантованих стандартів якості електропостачання і регулює відносини, пов`язані з електропостачанням відповідно до загальних та гарантованих стандартів якості, захистом прав споживачів та наданням електропостачальником або оператором системи розподілу (далі - ОСР), або оператором малої системи розподілу (далі - ОМСР), або оператором системи передачі (далі - ОСП) компенсації за недотримання гарантованих стандартів якості електропостачання споживачам або замовникам (у випадку недотримання гарантованих стандартів якості під час приєднання до електричних мереж електроустановок, призначених для споживання електричної енергії).
Згідно пункту 2.3. Порядоку НКРЕКП № 375 до гарантованих стандартів якості надання послуг ОСР належать відновлення електроживлення електроустановки споживача, яка відключена за зверненням електропостачальника, з дати отримання від електропостачальника інформації про усунення причин відключення: у міській місцевості - у строк 3 робочі дні; у сільській місцевості - у строк 5 робочих днів (підпункт 16).
За обставинами даної справи встановлено, що позивач мав заборгованість з оплати за постачання електроенергії, яку він погасив у жовтні 2024 року.
Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення пені, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання ним зобов`язань з постачання електричної енергії після відключення електроустановок від електричних мереж (перерви в електропостачанні) на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист справ споживачів".
Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що право 

споживача на нарахування та виплату компенсації за неправомірні перерви в електропостачанні (відключення електроустановок від електричних мереж) регулюється вище вказаними нормами, а відтак підстав для застосування положень частини 5 статті 10 Закону України "Про захист справ споживачів" немає.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені, заявленої позивачем на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист справ споживачів", оскільки у цій частині позовних вимог спірні правовідносини врегульовані спеціальними нормами законодавства, які не передбачають виплату пені.
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем положень матеріального законодавства у даних правовідносинах.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди

Згідно з частинами 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Наявність зазначених вище обставин згідно частини третьої статті 12 ЦПК України підлягає доказуванню позивачем.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16 вказано, що виходячи з положень статей 16і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Як указувалося вище, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення постачання електричної енергії позивачу здійснено відповідачем з порушенням вимог закону.
Відповідач рішення суду в цій частині не оскаржував, а відтак погодився з висновками суду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з відключенням його будинку від зовнішньої електромережі, що у свою чергу зумовило відсутність належного обігріву приміщень та водопостачання (насоси опалення та водяної помпи не працюють без електроенергії), він та його син зазнали нервових хвилювань, стресу та психологічних страждань. Також посилався на те, що внаслідок відсутності електроенергії він прикладав більше зусиль для здійснення догляду за дитиною, зокрема для підтримання нормальних людських умов для проживання в холодному будинку, без світла та водопостачання. Вважає, що завдана йому моральна шкода оцінюється у 50 000 гривень.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведеного вище не врахував, не надав оцінки тій обставині чи є дії відповідача достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, а дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з тих підстав, що позивач має зареєстроване місце проживання за іншою адресою.
При цьому, такі мотиви суду є неправильними та не узгоджуються з вимогами Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", яким визначено, що громадяни України мають право на вільний вибір місця проживання чи перебування.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивач та його син, який має інвалідність, проживають у садовому будинку, оскільки постійну медичну допомогу син позивача отримує у медичних закладах у Дарницькому районі міста Києва.
Також, згідно рахунків за споживання комунальної послуги з водопостачання за адресою квартири вбачається, факт відсутності споживання води у спірний період, що вказує на проживання позивача у садовому будинку.
Колегія суддів зазначає, що сам по собі факт неправомірного припинення надання послуг електропостачання до належного позивачу будинку безумовно створює певний обсяг дискомфорту для ОСОБА_1 , оскільки він, як власник, зобов`язаний у судовому порядку вирішувати питання поновлення електропостачання, чого йому робити не довелося б, якби відповідач діяв у межах закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач має право на відшкодування завданої йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення порушених прав, вимоги розумності і справедливості, і вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 5 000 грн.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки апеляційний суд установив доведеність обставин щодо заподіяння позивачу моральних страждань, які суд першої інстанції вважав недоведеними та необґрунтованими, то рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог підлягає залишенню без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Щодо судових витрат

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору як за подачу позовної заяви, так і за подачу апеляційної скарги, позовні вимоги та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, тому з відповідача у прибуток держави підлягає стягненню судовий збір, як за подачу позовної заяви, а саме щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, у розмірі 1211,20 грн, так і за подачу апеляційної скарги в цій частині - 1 816,80грн, а всього 3 028грн.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким зазначені позовні вимоги 

задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5 000грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» у дохід держави судовий збір у сумі 3 028грн.
В іншій частині рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук