ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 м. Дніпро Справа № 908/3963/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної-особи підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 (суддя Проскуряков К.В.) у справі № 908/3963/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Восточний експрес”, м. Запоріжжя
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича, м. Запоріжжя
про стягнення 170 000 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

30.12.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича про стягнення 170 000 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами у спрощений спосіб було укладено договір поставки товару на підставі рахунку № 22 від 27.01.2022, відповідно до якого відповідач зобов`язався поставити позивачу шину алюмінієву 10х100 у кількості 226,995 кг на суму 53 117 грн та шину алюмінієву 5х50/7604 у кількості 499,5 кг на суму 116 883 грн, загальною вартістю 170 000 грн. 
На виконання досягнутих домовленостей позивач перерахував відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 170 000 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 8555 від 28.01.2022 на суму 100 000 грн та № 8561 від 02.02.2022 на суму 70 000 грн. 
Посилаючись на те, що оплачений товар відповідачем поставлений не був, а направлена 23.12.2025 вимога про повернення сплачених коштів залишилась без задоволення, позивач просив стягнути з відповідача 170 000 грн попередньої оплати за непоставлений товар.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» 170 000 грн грошових коштів та 3 028 грн витрат зі сплати судового збору. 
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини поставки товару на підставі укладеного у спрощений спосіб договору, який підтверджується рахунком на оплату товару та здійсненими позивачем платежами на загальну суму 170 000 грн. Суд першої інстанції встановив факт належного виконання позивачем свого обов`язку щодо оплати товару та відсутність належних і допустимих доказів поставки відповідачем оплаченого товару. 
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що у зв`язку з непереданням товару відповідачем позивач правомірно реалізував передбачене частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України право на вимогу про повернення суми попередньої оплати, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25, Фізична особа-підприємець Шпаченко Віктор Вікторович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» про стягнення 170 000 грн відмовити повністю. 
Крім того, апелянт просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Фізична особа-підприємець Шпаченко Віктор Вікторович зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи. На думку скаржника, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно оцінив наявні докази та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Апелянт стверджує, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом виставлення рахунку №22 від 27.01.2022, відповідно до умов якого відповідач поставив позивачу обумовлений товар у повному обсязі та у встановлений строк. При цьому позивач після отримання товару не звертався до відповідача з претензіями щодо кількості, якості чи комплектності поставленої продукції, що, на думку скаржника, свідчить про належне виконання відповідачем своїх зобов`язань. 
На переконання апелянта, платіжні доручення №8555 від 28.01.2022 та №8561 від 02.02.2022 підтверджують оплату вже поставленого товару, а не здійснення попередньої оплати. Скаржник наголошує, що у призначенні платежів міститься посилання на оплату товару, тоді як будь-які вказівки на здійснення авансового платежу чи попередньої оплати відсутні. У зв`язку з цим апелянт вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень статті 693 Цивільного кодексу України. 
Скаржник також зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів невиконання відповідачем договору поставки, не подав самого договору, не довів існування домовленості про попередню оплату товару та не надав доказів звернення з претензіями щодо непоставки товару протягом тривалого часу після здійснення платежів. Апелянт звертає увагу на те, що письмова вимога про повернення коштів була направлена лише наприкінці 2025 року, тобто майже через три роки після виконання сторонами спірних господарських операцій. 
Окремо апелянт посилається на порушення судом першої інстанції принципів змагальності сторін та розподілу обов`язку доказування. На його думку, суд фактично розглянув справу переважно на підставі доводів та доказів позивача, не забезпечивши відповідачу реальної можливості реалізувати свої процесуальні права. У зв`язку з цим скаржник вважає, що неприйняття відзиву та розгляд спору в порядку спрощеного позовного провадження призвели до неповного дослідження обставин справи та порушення процесуального балансу між сторонами. 
Крім того, апелянт стверджує, що позивач діє недобросовісно та зловживає процесуальними правами. За твердженням скаржника, у 2023 році позивач нібито заволодів частиною первинної бухгалтерської документації відповідача, включаючи документи, що підтверджували виконання сторонами господарських зобов`язань. У зв`язку з цим відповідач звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень. Також апелянт зазначає, що позивач, знаючи про відсутність у відповідача частини документів, після тривалого часу почав звертатися до суду з низкою аналогічних позовів щодо господарських операцій попередніх років, що, на його думку, свідчить про спробу безпідставного стягнення коштів та недобросовісне користування процесуальними правами. На підтвердження зазначених доводів апелянт посилається на інші судові справи між цими ж сторонами. 
Також скаржник вважає, що за наявності спірних обставин та необхідності дослідження значного обсягу доказів справа не повинна була розглядатися у спрощеному позовному провадженні, а мала бути призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. 
Окрім доводів щодо суті спору, апелянт заперечує проти заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, посилаючись на відсутність належних доказів фактичного понесення таких витрат, невизначеність обсягу наданих адвокатом послуг та неспівмірність заявленої суми зі складністю справи. На думку скаржника, заявлена до стягнення сума є необґрунтованою, передчасною та може призвести до безпідставного збагачення позивача.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося, письмових заперечень щодо доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не подало.
Інших письмових пояснень, заяв чи клопотань щодо доводів апеляційної скарги від учасників справи до суду апеляційної інстанції також не надходило.
Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2026 для розгляду справи № 908/3963/25 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Левшиної Г.В. та Віннікова С.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.04.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам Господарського процесуального кодексу України та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
16.04.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з доданими доказами сплати судового збору.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25. Одночасно витребувано матеріали справи № 908/3963/25 з Господарського суду Запорізької області та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу, а також інші заяви, клопотання чи письмові пояснення від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
Перегляд рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 здійснюється судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до частини тринадцятої статті 8 та частини десятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України.

Встановлені судом обставини справи.

27.01.2022 Фізичною особою-підприємцем Шпаченком Віктором Вікторовичем виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» рахунок № 22 на оплату товару, а саме: шини алюмінієвої 10х100 у кількості 226,995 кг на суму 53 117 грн та шини алюмінієвої 5х50/7604 у кількості 499,5 кг на суму 116 883 грн, загальною вартістю 170 000 грн.
На виконання досягнутих сторонами домовленостей Товариство з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» здійснило оплату зазначеного у рахунку товару шляхом перерахування на користь Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича грошових коштів у загальному розмірі 170 000 грн.
Так, відповідно до платіжного доручення № 8555 від 28.01.2022 позивачем перераховано відповідачу 100 000 грн із призначенням платежу: «оплата за товар згідно рахунку № 22 від 27.01.2022 без ПДВ». Крім того, відповідно до платіжного доручення № 8561 від 02.02.2022 позивачем перераховано відповідачу 70 000 грн із аналогічним призначенням платежу. Загальна сума перерахованих коштів становила 170 000 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини поставки, договір щодо яких було укладено у спрощений спосіб шляхом виставлення рахунку на оплату товару та його акцепту покупцем шляхом здійснення відповідних платежів.
Відповідач не заперечує факту існування між сторонами договірних правовідносин, однак стверджує, що відповідно до досягнутих домовленостей оплата товару здійснювалася після його фактичної поставки та прийняття покупцем. За твердженням відповідача, товар, зазначений у рахунку № 22 від 27.01.2022, був поставлений позивачу у повному обсязі, а перераховані останнім грошові кошти є оплатою вже отриманого товару.
При цьому відповідач посилається на те, що документи, які підтверджували виконання зобов`язання з поставки товару, зокрема первинна бухгалтерська документація та видаткові накладні, були втрачені внаслідок їх викрадення у 2023 році, у зв`язку з чим ним здійснювалися заходи щодо пошуку та відновлення відповідних документів.
23.12.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» на адресу Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича направлено письмову вимогу про повернення сплачених грошових коштів у розмірі 170 000 грн у зв`язку з непоставкою товару.
Матеріали справи не містять доказів задоволення зазначеної вимоги або повернення відповідачем спірних коштів позивачу. Вказані обставини сторонами також не спростовані.
Разом з тим матеріали справи не містять видаткових накладних, актів приймання-передачі товару, товарно-транспортних накладних, складських документів чи інших первинних документів, які б підтверджували передачу відповідачем позивачу товару, зазначеного у рахунку № 22 від 27.01.2022.
Також матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про погодження сторонами умов щодо здійснення оплати виключно після поставки товару або підтверджували факт належного виконання відповідачем свого обов`язку щодо передачі товару покупцю.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що товар був фактично поставлений позивачу, а здійснені платежі є оплатою вже отриманого товару. При цьому відповідач зазначав, що документи, які підтверджують виконання договору поставки, були втрачені внаслідок їх викрадення у 2023 році, у зв`язку з чим ним вживалися заходи щодо їх пошуку та відновлення.
Разом з тим ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи відповідачем не надано жодних первинних документів, які б підтверджували передачу товару позивачу, зокрема видаткових накладних, актів приймання-передачі, товарно-транспортних накладних чи інших доказів виконання зобов`язання з поставки товару.
Також матеріали справи не містять доказів погодження сторонами умов щодо оплати товару після його поставки, на які посилається апелянт, а наведені ним обставини ґрунтуються виключно на власному тлумаченні змісту спірних правовідносин.
Інших доказів, які б свідчили про належне виконання відповідачем зобов`язання щодо передачі товару або спростовували факт отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 170 000 грн, матеріали справи не містять.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши встановлені судом першої інстанції обставини справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, а також надавши оцінку доводам апелянта, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, які не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній, формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір та прийняття пропозиції другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Частиною другою статті 642 Цивільного кодексу України визначено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до зазначених у пропозиції умов договору, зокрема сплатила відповідну суму грошей, така дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Разом з тим допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, зокрема шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальних вимог до форми та порядку укладення певного виду договорів.
З урахуванням наведених норм колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Восточний експрес» та Фізичною особою-підприємцем Шпаченком Віктором Вікторовичем виникли правовідносини поставки товару, а договір між сторонами був укладений у спрощений спосіб шляхом виставлення відповідачем рахунку № 22 від 27.01.2022 та його акцепту позивачем шляхом здійснення оплати.
Зазначений висновок фактично не заперечується і самим апелянтом, який в апеляційній скарзі прямо посилається на існування між сторонами договору поставки у спрощений спосіб. Таким чином, спір між сторонами полягає не у факті виникнення договірних правовідносин, а у тому, чи виконав відповідач свій обов`язок щодо передачі позивачу оплаченого товару.
Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач перерахував відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 170 000 грн за рахунком № 22 від 27.01.2022, а саме 100 000 грн за платіжним дорученням № 8555 від 28.01.2022 та 70 000 грн за платіжним дорученням № 8561 від 02.02.2022. Вказані платежі здійснені з призначенням «оплата за товар згідно рахунку № 22 від 27.01.2022 без ПДВ».
У такий спосіб, позивач довів факт перерахування відповідачу грошових коштів у сумі 170 000 грн саме у межах правовідносин сторін щодо поставки товару за рахунком № 22 від 27.01.2022.
Апелянт наполягає на тому, що зазначені платежі не є попередньою оплатою, оскільки в їх призначенні зазначено «оплата за товар», а не «аванс» чи «передоплата». Проте колегія суддів не погоджується з таким доводом.
Саме по собі формулювання призначення платежу як «оплата за товар» не підтверджує факту поставки товару та не свідчить автоматично про те, що товар був переданий покупцю до здійснення оплати. У господарському обороті оплата виставленого рахунку може здійснюватися як до поставки товару, так і після неї, залежно від домовленостей сторін та фактичних обставин виконання договору. Тому вирішальне значення для правильного вирішення спору має не лише текст призначення платежу, а наявність або відсутність доказів фактичної передачі товару покупцю.
Апелянт стверджує, що відповідно до домовленостей сторін позивач мав оплатити товар після його фактичного прийняття, однак такі твердження не підтверджені жодними належними доказами. Матеріали справи не містять підписаного сторонами договору, специфікації, листування, замовлення, погодження умов оплати або іншого документа, з якого можна було б встановити, що сторони погодили саме післяплату.
Водночас матеріали справи також не містять видаткових накладних, актів приймання-передачі, товарно-транспортних накладних, складських документів, податкових накладних або будь-яких інших первинних документів, які б підтверджували передачу відповідачем позивачу товару, зазначеного у рахунку №22 від 27.01.2022.
Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено вимоги належності та допустимості доказів. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначив, що стандарт доказування «вірогідність доказів» вимагає оцінки судом того, чи є висновок про існування певної обставини більш вірогідним, ніж протилежний висновок. Також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 910/12472/18 вказано, що зміни до статті 79 ГПК України фактично впровадили у господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів». Подібний підхід щодо необхідності співставлення доказів сторін відображено й у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 908/1336/23(908/3008/23).
Застосовуючи наведений стандарт доказування до обставин цієї справи, колегія суддів виходить з того, що позивач надав докази перерахування відповідачу 170 000 грн за конкретним рахунком на оплату товару. Натомість відповідач, заперечуючи проти позову та стверджуючи про належне виконання договору шляхом поставки товару, не надав жодного доказу фактичної передачі товару покупцю.
За таких обставин твердження відповідача про поставку товару залишаються лише поясненнями сторони, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Самі по собі пояснення учасника справи без підтвердження первинними або іншими письмовими доказами не можуть вважатися достатніми для встановлення факту передачі товару за договором поставки, особливо у спорі між суб`єктами господарювання.
Довід апелянта про те, що саме позивач мав довести факт непоставки товару, колегія суддів відхиляє як необґрунтований. Позивач довів факт перерахування коштів відповідачу та заявив про непоставку товару. Натомість відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на позитивну обставину — факт поставки товару. Саме тому на відповідача покладається процесуальний обов`язок довести обставину, на яку він посилається як на підставу своїх заперечень, тобто факт належного виконання зобов`язання щодо передачі товару покупцю.
Колегія суддів також враховує, що поставка товару у господарських правовідносинах зазвичай підтверджується первинними документами, зокрема видатковими накладними, актами приймання-передачі, товарно-транспортними накладними або іншими документами, які дають змогу встановити найменування товару, його кількість, дату передачі, особу, яка передала товар, та особу, яка його прийняла. У цій справі таких доказів відповідач не подав.
Посилання апелянта на статтю 692 Цивільного кодексу України також не спростовує висновків суду першої інстанції. Дійсно, частина перша цієї статті передбачає загальне правило, за яким покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Однак застосування цієї норми можливе за умови встановлення факту прийняття товару або товаророзпорядчих документів. У цій справі факт прийняття позивачем товару відповідачем не доведено.
Натомість частина друга статті 693 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 909/524/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого частина друга статті 693 Цивільного кодексу України містить альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у разі непоставки товару у встановлений договором строк: покупець має право вимагати або передання оплаченого товару, або повернення суми попередньої оплати. Вибір одного із цих способів захисту є волевиявленням покупця.
У цій справі позивач реалізував саме право на повернення сплачених коштів, направивши відповідачу 23.12.2025 письмову вимогу про повернення 170 000 грн. Доказів задоволення цієї вимоги або повернення коштів відповідачем матеріали справи не містять.
Довід апелянта про те, що позивач не звертався з претензіями щодо непоставки товару протягом 2022– 2025 років, не є підставою для відмови у позові. Відсутність попередніх претензій сама по собі не підтверджує факту поставки товару та не звільняє продавця від обов`язку довести належне виконання зобов`язання у разі виникнення спору. Крім того, матеріали справи містять вимогу позивача від 23.12.2025 про повернення сплачених коштів, яка залишена відповідачем без задоволення.
Посилання апелянта на статтю 688 Цивільного кодексу України колегія суддів також вважає необґрунтованим. Зазначена норма регулює обов`язок покупця повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари або упаковки товару. Натомість у цій справі предметом спору є не неналежна якість, кількість чи комплектність отриманого товару, а саме відсутність доказів передачі товару покупцю. Тому доводи апелянта про відсутність претензій щодо якості чи кількості товару не спростовують висновку про недоведеність факту поставки.
Щодо доводів апелянта про викрадення позивачем у 2023 році первинної бухгалтерської документації відповідача, колегія суддів зазначає таке.
Відповідач посилається на втрату документів, які, за його твердженням, підтверджували поставку товару, а також на звернення до правоохоронних органів. Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт викрадення саме тих документів, що стосуються поставки товару за рахунком № 22 від 27.01.2022, а також не містять доказів того, що відповідна подія унеможливила подання будь-яких інших доказів виконання договору.
Сам факт звернення особи до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення не підтверджує обставин, викладених у такій заяві, не встановлює факту викрадення документів та не доводить факту поставки товару позивачу. Такі обставини підлягають доведенню у встановленому процесуальним законом порядку належними та допустимими доказами.
Крім того, навіть за умови втрати певних первинних документів відповідач не був позбавлений можливості надати інші докази поставки товару: листування сторін, податкові документи, банківські або бухгалтерські документи, складські документи, документи перевізника, докази відвантаження, докази отримання товару уповноваженою особою покупця або інші дані, які у своїй сукупності могли б підтвердити факт передачі товару. Однак таких доказів відповідачем не надано.
Таким чином, посилання апелянта на втрату чи викрадення документів не може замінити доказів фактичного виконання зобов`язання та не спростовує висновку суду першої інстанції про недоведеність поставки товару.
Колегія суддів відхиляє і доводи апелянта про зловживання позивачем процесуальними правами.
Відповідно до частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад господарського судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно з частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Водночас саме по собі звернення особи до суду за захистом свого права не може кваліфікуватися як зловживання процесуальними правами, якщо не доведено, що відповідна процесуальна дія вчинена з очевидно недобросовісною метою, не спрямована на захист права або має на меті перешкодити здійсненню правосуддя.
У цій справі позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення грошових коштів, які, за його твердженням, були сплачені відповідачу за непоставлений товар. Така вимога є передбаченим законом способом захисту у разі непередання продавцем оплаченого товару. Натомість апелянт не довів, що подання цього позову саме по собі було вчинене з недобросовісною метою або становить зловживання процесуальним правом.
Посилання апелянта на інші судові справи між цими ж сторонами, зокрема справи № 908/3967/25, № 908/3961/25 та № 908/3968/25, не спростовує висновків суду першої інстанції у цій справі. Кожна справа вирішується судом з урахуванням конкретних предмета і підстав позову, складу доказів та встановлених обставин. Наявність інших спорів між сторонами не доводить факту поставки товару за рахунком № 22 від 27.01.2022 та не підтверджує недобросовісності позивача саме у межах цієї справи.
Крім того, суд апеляційної інстанції не встановив у матеріалах цієї справи доказів, які б свідчили про подання позивачем завідомо неправдивих відомостей або про вчинення ним дій, спрямованих на введення суду в оману. Відповідні твердження апелянта мають характер припущень і не підтверджені належними доказами.
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін у зв`язку з неприйняттям відзиву на позовну заяву, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною восьмою статті 165 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відзив подається у строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Згідно зі статтею 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням установленого законом або призначеного судом строку.
Відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Як встановив суд першої інстанції, ухвалу про відкриття провадження у справі від 05.01.2026 доставлено до електронного кабінету відповідача 06.01.2026. Строк на подання відзиву сплив 23.02.2026. Відзив на позовну заяву разом із клопотанням про продовження строку на його подання надійшов до суду 24.02.2026, тобто після закінчення встановленого судом строку.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у продовженні строку, оскільки відповідна заява була подана після спливу цього строку. При цьому суд першої інстанції не залишив позицію відповідача поза увагою, а прийняв поданий ним відзив як письмові пояснення та навів його доводи в оскаржуваному рішенні.
У такий спосіб, твердження апелянта про те, що він був фактично позбавлений можливості реалізувати процесуальні права, не відповідає матеріалам справи. Відповідач мав можливість подати відзив і докази у встановлений судом строк, однак не скористався цим правом належним чином. Крім того, навіть після подання відзиву як письмових пояснень відповідач не надав доказів поставки товару.
Колегія суддів також враховує, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження сам по собі не свідчить про порушення принципу змагальності або права на справедливий суд. Господарський процесуальний кодекс України прямо передбачає можливість розгляду малозначних справ та справ незначної складності у спрощеному позовному провадженні, у тому числі без проведення судового засідання, якщо інше не вимагається обставинами справи.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною першою статті 247 Господарського процесуального кодексу України малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Предметом спору у цій справі є стягнення 170 000 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа не належить до категорії спорів, які відповідно до Господарського процесуального кодексу України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження. Тому обраний судом першої інстанції порядок розгляду справи відповідав вимогам процесуального закону.
Посилання апелянта на необхідність переходу до загального позовного провадження є необґрунтованим, оскільки саме по собі заперечення відповідача проти позову або посилання на необхідність пошуку документів не свідчить про таку складність справи, яка унеможливлювала її розгляд у спрощеному позовному провадженні. Крім того, відповідач не подав належних доказів, які вимагали б проведення судового засідання, допиту свідків, призначення експертизи або дослідження значного обсягу доказів.
Таким чином, колегія суддів не встановила порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи у спрощеному позовному провадженні.
Колегія суддів також зазначає, що апелянт у скарзі посилається на положення статті 277 Господарського процесуального кодексу України як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції. Однак наведені у скарзі доводи не підтверджують наявності обставин, які відповідно до цієї норми є підставами для скасування або зміни судового рішення.
Суд першої інстанції встановив обставини, які мають значення для справи, надав оцінку поданим доказам, правильно визначив характер спірних правовідносин як правовідносин поставки та обґрунтовано застосував до них положення частини другої статті 693 Цивільного кодексу України.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача з оцінкою доказів, здійсненою судом першої інстанції, та до повторення його позиції про поставку товару. Проте такі доводи не підтверджені належними доказами та не спростовують установленого судом першої інстанції факту відсутності доказів передачі товару позивачу.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїс Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Також у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що усталений принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що скаржнику надано відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні цього спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
Не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та безпідставно дійшов висновку про непоставку товару. Як встановлено під час апеляційного перегляду, відповідач не надав належних і допустимих доказів передачі позивачу товару, зазначеного у рахунку № 22 від 27.01.2022, тоді як факт перерахування позивачем на користь відповідача 170 000 грн підтверджується матеріалами справи.
Не підтвердилися й доводи апелянта про те, що платіжні доручення № 8555 від 28.01.2022 та № 8561 від 02.02.2022 підтверджують оплату вже поставленого товару, а не здійснення попередньої оплати. Саме по собі зазначення у призначенні платежів формулювання «оплата за товар» не доводить факту поставки товару та не спростовує права позивача вимагати повернення сплачених коштів у разі відсутності доказів передачі йому товару.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що позивач не довів факту непоставки товару та що суд першої інстанції неправильно розподілив обов`язок доказування. Позивач довів факт перерахування коштів відповідачу, тоді як відповідач, посилаючись на поставку товару як на підставу своїх заперечень, мав довести факт належного виконання зобов`язання щодо передачі товару. Таких доказів відповідачем не надано.
Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції й посилання апелянта на відсутність з боку позивача претензій щодо кількості, якості чи комплектності товару протягом тривалого часу після здійснення платежів. Предметом спору у цій справі є не неналежна якість або кількість отриманого товару, а відсутність доказів самого факту поставки товару позивачу.
Не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 693 Цивільного кодексу України. За встановлених у справі обставин отримання відповідачем коштів за товар та відсутності доказів його передачі покупцю позивач правомірно реалізував передбачене частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України право вимагати повернення сплачених коштів.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про втрату або викрадення первинної бухгалтерської документації, оскільки такі посилання не підтверджують факту поставки товару, не замінюють належних доказів виконання зобов`язання та не звільняють відповідача від обов`язку доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Не підтвердилися й доводи апелянта про зловживання позивачем процесуальними правами. Сам по собі факт звернення позивача до суду з вимогою про повернення сплачених коштів не свідчить про недобросовісну поведінку чи зловживання процесуальними правами, а наведені апелянтом твердження щодо неправомірної поведінки позивача не підтверджені належними доказами в межах цієї справи.
Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції й посилання апелянта на інші судові справи між цими ж сторонами. Наявність інших спорів не доводить факту поставки товару за рахунком № 22 від 27.01.2022 та не може бути підставою для скасування рішення у цій справі, яка вирішується з урахуванням власного предмета доказування та наявних у ній доказів.
Колегія суддів також не встановила порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін або права відповідача на подання доказів. Відзив на позовну заяву був поданий після спливу встановленого судом строку, однак суд першої інстанції прийняв його як письмові пояснення та врахував викладену у ньому позицію відповідача під час вирішення спору.
Не знайшли свого підтвердження і доводи апелянта про те, що справа мала розглядатися за правилами загального позовного провадження. З огляду на ціну позову, характер спірних правовідносин та відсутність обставин, які б унеможливлювали розгляд спору у спрощеному позовному провадженні, суд першої інстанції обґрунтовано розглянув справу у письмовому провадженні за наявними матеріалами.
Також не підтвердилися доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права або неповного з`ясування обставин справи. Матеріали справи свідчать про повне та всебічне дослідження судом першої інстанції обставин справи, надання оцінки істотним доводам учасників справи та ухвалення рішення з дотриманням вимог статей 73, 74, 76– 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, з наданням належної правової оцінки всім істотним доводам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторону пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови у задоволенні скарги — на особу, яка подала відповідну скаргу.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича та залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Шпаченка Віктора Вікторовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 06.03.2026 у справі № 908/3963/25 – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук 

Суддя: Г.В. Левшина

Суддя: С.В. Вінніков