ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/27068/25	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/619/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
секретар - Хоміцька С.О. 
з участю  ОСОБА_1  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2026 року, ухвалене суддею Позняком В.М. у цивільній справі №607/27068/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини, 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що з 12 травня 2011 року він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2024 року у справі № 607/3883/24.
У період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сторін народилася донька — ОСОБА_3 .
2 лютого 2024 року між сторонами як батьками ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та виховання дитини.
ОСОБА_2 фактично проживає в Італійській Республіці, що унеможливлює забезпечення нею належного виховання та утримання доньки. В Україні відповідачка буває дуже рідко, під час своїх нечастих приїздів до доньки не навідується, а про її перебування на території України ОСОБА_1 дізнається від спільних знайомих.
ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , несе витрати, пов`язані з її утриманням, забезпечує її повсякденні потреби, виховання, навчання, розвиток та догляд. Натомість мати дитини коштів на утримання доньки не надає, участі у її вихованні не бере, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом і лікуванням, не спілкується з донькою, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та не сприяє доступу дитини до культурних та інших духовних цінностей.
З огляду на фактичне проживання ОСОБА_2 за кордоном, ОСОБА_1 обмежений у належному захисті прав та інтересів їхньої доньки, зокрема у питаннях оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, вирішення питань переміщення дитини, у тому числі за кордон, без документального оформлення згоди матері, а також у питаннях зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання дитини.
В умовах дії правового режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком дитини може мати юридичне значення і за відсутності спору про право, зокрема у випадку існування обставин, внаслідок яких інший з батьків фактично не бере участі у вихованні, утриманні та забезпеченні дитини.
Посилаючись на вищенаведене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком — ОСОБА_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність факту ухилення матері від участі у вихованні дитини, не врахував фактичної відсутності сімейних відносин між сторонами, постійного проживання ОСОБА_2 в Італійській Республіці та значно більшої участі батька у вихованні й утриманні неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Суд першої інстанції не надав належної оцінки договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та виховання дитини № 1447 від 02 лютого 2024 року, посвідченому приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н. Б. Зазначеним договором сторони погодили питання місця проживання, утримання та виховання спільної доньки, а також визначили, що батько самостійно здійснює виховання та забезпечення дитини, надає їй повне фінансове й матеріальне забезпечення, піклується про її здоров`я, бере участь у вихованні та забезпечує належні умови проживання.
Суд не врахував, що відповідно до умов договору мати дитини зобов`язалася не перешкоджати самостійному вихованню дитини батьком до досягнення нею 18 років, однак залишила за собою право на спілкування з донькою. Водночас фактично ОСОБА_2 проживає за кордоном, в Україні буває рідко, під час приїздів до доньки не навідується, а про її перебування на території України ОСОБА_1 дізнається від спільних знайомих.
Крім цього, суд першої інстанції не врахував довідку Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 16 імені В. Левицького № 183 від 19 травня 2025 року, згідно з якою за останні два роки мати дитини жодного разу не відвідувала доньку у школі, не була присутня на батьківських зборах, не цікавилася у дирекції школи, класного керівника та вчителів її навчанням і вихованням. Натомість на батьківські збори приходили батько та бабуся дитини, а у поїздках з класом була присутня бабуся.
Зазначає, що довідка № 9 від 19 травня 2025 року, акт обстеження квартири № 2 від 19 травня 2025 року та акт обстеження умов проживання від 19 травня 2025 року підтверджують, що ОСОБА_1 є власником квартири, у якій фактично проживає разом із донькою, а також те, що у помешканні створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Донька проживає разом із позивачем, перебуває під його наглядом, забезпечена всім необхідним і саме він займається її вихованням і утриманням.
Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність надання доказів звернення до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою про надання відстрочки та отримання відмови у її наданні. Зазначає, що на час звернення до суду в нього ще не виникло публічно-правового спору з органом державної влади, оскільки для отримання права на відстрочку йому необхідно спочатку встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, а вже після цього подати відповідне судове рішення до ТЦК та СП із заявою про надання відстрочки. Лише у випадку відмови у наданні відстрочки може виникнути публічно-правовий спір, який підлягатиме розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Також посилається на пункт 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та зазначає, що законодавець передбачив встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації, визначивши судовий порядок встановлення такого юридичного факту.
Також зазначено, що в умовах дії правового режиму воєнного стану факт самостійного виховання дитини може існувати і без спору між батьками про право, зокрема у випадку, коли один із батьків фактично не бере участі у вихованні та утриманні дитини або не має реальної можливості виконувати свої батьківські обов`язки. Саме така ситуація склалася у цій справі, оскільки мати дитини тривалий час проживає за кордоном, разом із сім`єю не мешкає, участі у вихованні доньки не бере, тоді як батько самостійно забезпечує її проживання, утримання, навчання, догляд, лікування та дозвілля.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , який доводи апеляційної скарги підтримав, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини справи.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 травня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2024 року у справі № 607/3883/24.
У період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сторін народилася донька — ОСОБА_3 .
2 лютого 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н. Б. та зареєстрований у реєстрі за № 1447.
Згідно з пунктом 1.1 цього договору він укладений стосовно місця проживання, утримання та виховання спільної доньки сторін — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Пунктом 1.2 договору передбачено, що батьки домовилися про місце проживання дитини та порядок здійснення ними батьківських прав.
Відповідно до пункту 3.1 договору на дату його укладення батько самостійно здійснює виховання та забезпечення дитини, самостійно надає повне фінансове та матеріальне забезпечення й утримання дитини до досягнення нею 18 років, піклується про її здоров`я, бере участь у вихованні, забезпечує дитині достатній рівень освіти незалежно від стосунків між батьками, а також надає для проживання дитини належні умови, які відповідають її потребам, зокрема окрему кімнату для проживання.
Пунктом 3.2 договору передбачено обов`язок матері не перешкоджати самостійному вихованню дитини батьком до досягнення нею 18 років, незалежно від стосунків між батьками.
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та проживає у цій квартирі разом із донькою ОСОБА_3 .
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 19 травня 2025 року, умови проживання дитини є задовільними. У квартирі чисто, зроблено сучасний ремонт, наявні всі необхідні речі побуту та вжитку для комфортного проживання. Для дитини виділено дві кімнати, одна з яких є спальнею. У кімнатах наявні ліжко, комод, стіл, шафа-купе, дитячий одяг, взуття відповідно до віку та сезону, дитячі книги, підручники, ігри. Актом підтверджено, що дитина проживає у квартирі разом із батьком, перебуває під його наглядом, а батько займається її вихованням та утриманням.
Як вбачається з довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 16 імені В. Левицького № 183 від 19 травня 2025 року, за період навчання учениці 8-Б класу ОСОБА_3 за останні два роки її мати ОСОБА_2 жодного разу не відвідувала дитину у школі, не була присутня на батьківських зборах, не цікавилася у дирекції школи, класного керівника та вчителів навчанням і вихованням доньки. На батьківські збори приходили батько — ОСОБА_1 та бабуся — ОСОБА_4 ; у поїздках з класом була присутня бабуся.
Згідно з електронним військово-обліковим документом Резерв+, сформованим 27 січня 2026 року, ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 та має відстрочку у зв`язку з бронюванням до 01 січня 2027 року.
Неповнолітня ОСОБА_3 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що проживає разом із батьком, який повністю нею опікується. З матір`ю востаннє бачилася у вересні 2025 року. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності обставин, які можуть бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.
Сам по собі факт проживання неповнолітньої ОСОБА_3 разом із батьком, створення ним належних побутових умов для дитини, участь у її навчанні, вихованні та повсякденному забезпеченні не є безумовною підставою для встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини одним із батьків, оскільки такі обставини свідчать про належне виконання батьком своїх батьківських обов`язків, однак не підтверджують припинення, обмеження або неможливість здійснення матір`ю її батьківських прав та обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, а також проживання одного з них окремо від дитини не впливає на обсяг батьківських прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, проживання матері окремо від дитини, у тому числі за межами України, саме по собі не свідчить про втрату нею можливості брати участь у вихованні дитини та не є доказом припинення чи обмеження її батьківських прав.
Колегія суддів враховує, що 2 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та виховання дитини, відповідно до якого сторони погодили місце проживання дитини та порядок здійснення ними батьківських прав.
Разом із тим, зазначений договір не є актом, який припиняє чи обмежує батьківські права матері або звільняє її від виконання батьківських обов`язків. Навпаки, з його змісту вбачається, що мати дитини не позбавлена права на спілкування з донькою та участь у її вихованні. Визначення місця проживання дитини з батьком та покладення на нього обов`язків щодо повсякденного забезпечення дитини не змінює встановленого законом рівного обсягу прав та обов`язків обох батьків щодо дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував довідку Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 16 імені В. Левицького № 183 від 19 травня 2025 року, акт обстеження умов проживання від 19 травня 2025 року, довідку № 9 від 19 травня 2025 року та акт обстеження квартири № 2 від 19 травня 2025 року, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Зазначені докази підтверджують, що дитина проживає разом із батьком, має належні умови проживання, забезпечена необхідними речами, перебуває під наглядом батька, а також те, що саме батько та бабуся дитини беруть активну участь у її шкільному житті. Однак ці докази не підтверджують наявності обставин, за яких мати дитини позбавлена можливості здійснювати свої батьківські права, не здатна виконувати батьківські обов`язки або у встановленому законом порядку обмежена у їх здійсненні.
Наведені у справі обставини також не свідчать про те, що ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою, оголошена померлою, визнана недієздатною, перебуває у місцях позбавлення волі чи існує інший встановлений законом або підтверджений належним судовим рішенням юридичний факт, який унеможливлює здійснення нею батьківських прав та виконання батьківських обов`язків щодо доньки.
Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у зв`язку з ухиленням від виконання нею обов`язків щодо виховання дитини.
Подана ОСОБА_2 до суду першої інстанції заява про визнання обставин, зазначених у позові, та прохання задовольнити позов також не може бути самостійною підставою для встановлення заявленого юридичного факту. У справах цієї категорії суд зобов`язаний перевірити, чи підтверджуються відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, оскільки встановлення факту самостійного виховання дитини впливає не лише на права та інтереси батьків, а й на права та інтереси самої дитини, а також може зумовлювати інші юридичні наслідки, визначені законом.
Пояснення неповнолітньої ОСОБА_3 про те, що вона проживає з батьком, який повністю нею опікується, а з матір`ю востаннє бачилася у вересні 2025 року, колегія суддів оцінює у сукупності з іншими доказами у справі. Такі пояснення підтверджують фактичне проживання дитини з батьком та його активну участь у її житті, однак не доводять припинення або обмеження батьківських прав матері чи неможливості її участі у вихованні дитини в майбутньому.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 фактично проживає в Італійській Республіці, в Україні буває рідко та не бере активної участі у шкільному житті дитини, не є достатніми для висновку про самостійне виховання дитини батьком у тому правовому значенні, яке пов`язане зі зміною обсягу сімейних прав та обов`язків іншого з батьків. 
Перебування матері за кордоном не позбавляє її батьківських прав, не звільняє від батьківських обов`язків та саме по собі не виключає можливості спілкування з дитиною, участі у її вихованні чи матеріальному забезпеченні.
Колегія суддів враховує і те, що згідно з електронним військово-обліковим документом Резерв+, сформованим 27 січня 2026 року, ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 та має відстрочку у зв`язку з бронюванням до 01 січня 2027 року.
Водночас доводи апеляційної скарги про те, що для звернення до ТЦК та СП із заявою про надання відстрочки позивачу необхідно попередньо отримати судове рішення про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність самого юридичного факту, з приводу встановлення якого подано позов.
При цьому, колегія суддів виходить із того, що можливість використання судового рішення у майбутньому для реалізації певних прав не звільняє позивача від обов`язку довести наявність тих фактичних обставин, з якими закон пов`язує встановлення відповідного юридичного факту.
У цій справі ОСОБА_1 доведено, що дитина проживає разом із ним, перебуває під його доглядом, має належні умови проживання, а він бере активну участь у її вихованні, навчанні та утриманні. Однак, позивач не довів наявності обставин, які свідчать про невиконання матір`ю батьківських обов`язків у такому обсязі та характері, що це давало б підстави для висновку про самостійне виховання дитини батьком. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем докази у своїй сукупності не підтверджують факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої ОСОБА_3 у розумінні закону, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, встановив обставини, які мають значення для справи, дослідив надані сторонами докази у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2026 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування з мотивів наведених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2026 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Храпак Н.М.