П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/4144/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Комар Павло Анатолійович 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
01 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 20.01.2025 №025650010944 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити їй дострокову пенсію за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних документів на підтвердження права на отримання дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства, оскільки наданий висновок ЛКК №394 від 25.11.2024 підтверджує наявність у дитини медичних показань для визнання її дитиною з інвалідністю лише до восьмирічного віку, тоді як для призначення такого виду пенсії необхідний висновок про наявність медичних показань до досягнення шестирічного віку.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду щодо відсутності у позивача права на призначення дострокової пенсії є безпідставними та не відповідають реальним обставинам справи. Апелянт вказує, що хвороба дитини була від народження і постійно розвивалась, а наданий висновок ЛКК підтверджує наявність медичних показань для визнання дитини з інвалідністю. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі №330/2181/16-а, згідно з якою для призначення дострокової пенсії має значення не факт установлення інвалідності, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності. Зазначає, що нею надано всі передбачені законодавством документи для призначення дострокової пенсії за віком.
Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило щодо доводів та мотивів такої скарги та просило залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області не є належним відповідачем у даній справі, оскільки виконало виключно функції прийняття заяви позивача та направлення відповіді за результатами розгляду, а рішення про відмову у призначенні пенсії прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області за принципом екстериторіальності. Щодо суті спору зазначає, що наданий позивачем висновок ЛКК від 25.11.2024 №394 підтверджує наявність у дитини медичних показань для визнання її дитиною з інвалідністю лише до досягнення восьмирічного віку, тоді як відповідно до пункту 2.18 Порядку №22-1 необхідний висновок про наявність медичних показань до досягнення шестирічного віку. Посилається на постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №330/2181/16-а та від 24.10.2019 у справі №336/1017/17.
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Приписами частин першої - третьої статті 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Відповідно до Висновку лікарсько-консультативної комісії №394 від 25.11.2024 встановлено, що ОСОБА_2 мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до восьмирічного віку.
13.01.2025 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV як матері особи з інвалідністю з дитинства. Вік позивачки на момент звернення становив 49 років 11 місяців.
Заяву розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області, яке прийняло рішення від 20.01.2025 №025650010944 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком. В якості підстави відмови зазначено відсутність документів про визнання дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. У рішенні зазначено, що заявницею надано висновок ЛКК від 25.11.2024 №394 про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення восьмирічного віку, проте відсутні документи про визнання дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
Страховий стаж позивачки становить 17 років 04 місяці 14 днів, що перевищує необхідний мінімум у 15 років.
Спір у цій справі стосується правомірності відмови органу Пенсійного фонду України у призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.
Згідно з абзацом 4 пункту 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.
Отже, право на дострокову пенсію за віком мають, зокрема, матері, які виховали дитину-інваліда з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу). Однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства.
Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-XII, а також статтею 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 №2961-IV (далі - Закон №2961-IV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Згідно з абзацом 3 статті 1 Закону №2961-IV дитина з інвалідністю - це особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі №330/2181/16-а, визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України №875-XII, ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» №2109-III. При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.
Зі змісту абзацу 4 пункту 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей-інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.
Отже, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно з частиною 12 статті 7 Закону №2961-IV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV.
Процедура звернення особи за призначенням пенсії регламентована Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1).
Відповідно до абзацу 11 підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону до заяви про призначення пенсії додаються документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.
Відповідно до пункту 2.18 Порядку №22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).
У постанові від 15.05.2019 у справі №330/2181/16-а Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 у справі №21-133а14 висловив обґрунтовану позицію про те, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Водночас Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про тлумачення поняття «інвалід з дитинства» як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.
Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що пункт 2.18 Порядку №22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII та статті 26, абзацу 4 пункту 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, з аналізу наведених норм права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду вбачається, що обов`язковою умовою для призначення дострокової пенсії за віком матері особи з інвалідністю з дитинства є наявність документального підтвердження того, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю саме до досягнення шестирічного віку. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку, для призначення такої пенсії необхідний висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
Як встановлено судом, позивачем до заяви про призначення дострокової пенсії за віком надано Висновок ЛКК №394 від 25.11.2024, згідно з яким ОСОБА_2 мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення восьмирічного віку.
Однак зміст наданого позивачем висновку ЛКК не містить відомостей про наявність у ОСОБА_2 медичних показань для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, як того вимагає пункт 2.18 Порядку №22-1 та правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 15.05.2019 у справі №330/2181/16-а.
Позивачем ані органу Пенсійного фонду, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що її син мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновку МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновку про час настання інвалідності).
Наявність у висновку ЛКК зазначення про медичні показання для визнання дитини з інвалідністю до досягнення восьмирічного віку не є тотожною наявності медичних показань до досягнення шестирічного віку, оскільки законодавець чітко визначив саме шестирічний вік як граничний для цілей призначення дострокової пенсії за віком матері особи з інвалідністю з дитинства.
Доводи апелянта про те, що хвороба дитини була від народження і постійно розвивалась, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства необхідне документальне підтвердження наявності медичних показань для визнання дитини з інвалідністю саме до досягнення шестирічного віку у формі, визначеній пунктом 2.18 Порядку №22-1, а не загальне твердження про наявність захворювання від народження.
Посилання апелянта на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі №330/2181/16-а є обґрунтованим щодо загального підходу до визначення права на дострокову пенсію, проте саме ця правова позиція підтверджує необхідність наявності висновку ЛКК про медичні показання для визнання дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, якого позивачем не надано.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних документів на підтвердження права на отримання дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства, а відтак рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 20.01.2025 №025650010944 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком відповідає приписам чинного законодавства України.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 315, статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.