ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2026 року м. Дніпро Справа № 904/120/24 (904/4216/24)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Іванова О.Г.,
при секретарі судового засідання: Кишкань М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Примак С.А.) від 17.11.2025 р. та ухвалу від 25.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24)
та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Примак С.А.) від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24)

за позовом позивача-1 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
та позивача-2 ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" (49000, місто Дніпро, вулиця Святослава Хороброго, будинок 11; ідентифікаційний код 36120767)
про захист прав споживача та визнання майнових прав на об`єкт інвестування

в межах розгляду справи № 904/120/24
за заявою ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 )
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Святослава Хороброго, будинок 11; ідентифікаційний код 36120767)
про визнання банкрутом, -   
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 р. до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува", в якій він просить суд визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , майнові права на об`єкт незвершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 .
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2024 у справі № 904/120/24 (904/4216/24) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Також, у вересні 2024 р. до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува", в якій вона просить суд визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , майнові права на об`єкт незвершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 .
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2024 у справі № 904/120/24 (904/4217/24) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено об`єднати справу № 904/120/24 (904/4217/24) за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" в одне провадження зі справою № 904/120/24 (904/4216/24) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува", присвоївши єдиний унікальний номер справи 904/120/24 (904/4216/24).
В подальшому позовні вимоги були змінені та позивачі просили суд:
1. Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , майнові права на об`єкт незвершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 .
2. Зобов`язати відповідача зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 , звернувшись з відповідною заявою до державного реєстратора.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24):
- позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково;
- визнано за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) майнові права на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 ;
- в решті позову відмовлено;
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" (49000, місто Дніпро, вулиця Святослава Хороброго, будинок 11; ідентифікаційний код 36120767) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5 013,36 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24):
- заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково;
- повернуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) частину сплаченого судового збору у розмірі 5 013 грн 36 коп., перерахованого згідно з платіжною інструкцією № 0.0.4003735558.1 від 13.11.2024;
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" (49000, місто Дніпро, вул. Святослава Хороброго, буд. 11; код ЄДРПОУ 36120767) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 514,00 грн за подачу заяви про забезпечення позову;
- в іншій частині у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 21.11.2025 про повернення надміру сплаченого судового збору.
До Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 , в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2 422,40 грн – судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду; ухвалити нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2 422,40 грн – судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду.
В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 17.11.2025 р. у цій справі позивач-1, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні заяви позивача-1 в частині стягнення на його користь з відповідача 2 422,40 грн – судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову. Так, позивач-1 вказує на те, що Центральний апеляційний господарський суд, задовольняючи апеляційну скаргу позивача-1 на ухвалу суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, питання про розподіл судових витрат не вирішував. При цьому суд першої інстанції стосовно стягнення судового збору у розмірі 2 422,40 грн за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду відмовив, оскільки вважає, що питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладається на суд апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 15.04.2026 р.
Також ОСОБА_1 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) та ухвалити нове рішення, яким клопотання ОСОБА_1 про повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 4 844,80 грн задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 25.11.2025 р. у цій справі позивач-1, зокрема, зазначає, що ухвалюючи це судове рішення суд першої інстанції не врахував, що згідно з частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) та приєднано її до спільного розгляду з апеляційною скаргою на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у цій справі.
Окрім цього, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Альбува", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивачів відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 06.11.2025 у цій справі відповідач, зокрема, зазначає, що висновок суду першої інстанції про наявність у позивачів майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва ґрунтується не на реальних юридичних фактах та змісті договору № 33/2013, а на розширеному, фактично довільному тлумаченні як договірних умов, так і судової практики, із заміною аналізу конкретних обставин справи загальними міркуваннями про захист прав споживачів та інвесторів.
Як вважає відповідач, у цьому спорі у позивачів відсутні правові підстави для подання позову, відсутні докази набуття ними майнових прав у передбаченому законом порядку, а також відсутні правові підстави покладати на відповідача обов`язок визнавати за ними такі права.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.02.2026 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) та приєднано її до спільного розгляду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 р. у цій справі.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Центрального апеляційного господарського суду відзиви на апеляційну скаргу відповідача, в яких позивачі просять апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) залишити без змін.
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги відповідача позивачі узагальнено вказують на повне виконання зі свого боку договірних зобов`язань щодо сплати ціни майнових прав на квартиру, невиконання договірних зобов`язань з боку відповідача, що є порушенням прав позивачів.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Альбува" подало до Центрального апеляційного господарського суду пояснення по справі, в яких відповідач зазначає, що, на його думку, відзиви позивачів на апеляційну скаргу відповідача не спростовують аргументів апеляційної скарги та не усувають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції стосовно наявності у позивачів майнових прав на спірний об`єкт незавершеного будівництва. Так, на думку відповідача, основною обставиною, яка залишилась поза увагою суду першої інстанції та фактично не отримала оцінки у відзиві позивачів, є правова природа прав, які виникли у позивачів на підставі договору № 33/2013.
23.06.2026 р. ОСОБА_1 подав до Центрального апеляційного господарського суду заперечення на пояснення відповідача, в яких позивач-1 зазначає, що відповідач безпідставно ігнорує договір № МП/К2-87 від 27.02.2017, який замінив договір 2013 року і є основним договором у правовідносинах сторін.
24.06.2026 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Альбува" подало до Центрального апеляційного господарського суду додаткові пояснення щодо заперечень позивача-1 від 23.06.2026 р., в яких відповідач зазначає, що у цій справі спірним є питання про те, чи виникло у позивачів майнове право як самостійний об`єкт цивільних прав саме на той об`єкт нерухомості, що якого заявлено позовні вимоги. На думку відповідача, позивачі у своїх запереченнях фактично ототожнюють право вимоги, що виникає з договору, із майновим правом на конкретний об`єкт нерухомості. Водночас саме це питання є предметом правової оцінки у цій справі, оскільки на момент розгляду спору: будівництво об`єкта не завершено; будинок не введено в експлуатацію; остаточні технічні характеристики об`єкта не встановлені; остаточна площа квартири не визначена; остаточна вартість об`єкта не визначена.
24.06.2026 р. ОСОБА_1 подав до Центрального апеляційного господарського суду заперечення на додаткові пояснення відповідача від 24.06.2026 р., в яких позивач-1 зазначає, що вважає додаткові пояснення відповідача такими, що повторюють попередні доводи відповідача, не містять жодних нових доказів, не спростовують висновків суду першої інстанції, не усувають юридичних помилок, на які вже було вказано у запереченнях позивачів від 23.06.2026.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2026 р. розгляд апеляційних скарг відкладено в судове засідання на 24.06.2026 р.
Учасники справи не скористалися своїм правом участі у судовому засіданні та не забезпечили явку в судове засідання своїх повноважних представників, про час та місце судового засідання були повідомлені апеляційним судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшли заяви, в яких позивачі просять розглянути справу без їх участі.
Враховуючи приписи ст. 202 ГПК України, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання апеляційним судом не визнавалася обов`язковою, а неявка представників сторін не перешкоджає апеляційному перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті за відсутності представників учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 06.11.2025 р. у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 3 січня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія управління активами "Капітал СМ" та громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір № 33/2013 про резервування нерухомості для передачі у власність.
У відповідності до п. 1.1. вказаного Договору, ТОВ "Компанія з управління активами "Капітал СМ" резервує за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_4 , очікуваний термін введення в експлуатацію – третій квартал 2014 року, шляхом укладання Договору купівлі-продажу нерухомості на умовах, визначених цим Договором.
Також 3 січня 2013 року між ТОВ "КАСПІ", громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ "Компанія з управління активами "Капітал СМ", було укладено угоду № 03/13, відповідно до умов якої ТОВ "Каспі" бере на себе зобов`язання перед громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по введенню в експлуатацію житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (ІІ черга будівництва), та підключення усіх комунікацій до будинку (централізоване опалення, водопостачання й водовідведення та електропостачання) до 30.09.2014 року.
На виконання умов Договору № 33/2013 від 3 січня 2013 року, громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатили на рахунок ТОВ "Компанія з управління активами "Капітал СМ" грошові кошти в загальному розмірі 417 780,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, доданими до позовної заяви.
Тобто позивачами у повному обсязі було сплачено вартість квартири та виконано умови зазначеного договору й вони набули права на майнові права.
ТОВ "Компанія з управління активами "Капітал СМ" надіслало на адресу позивачів лист, в якому повідомило, що у зв`язку з тим, що в листопаді 2016 уповноваженим органом ТОВ "КУА "Капітал СМ" планується прийняти рішення про ліквідацію ПВІФ "Класик Інвест", пропонує розірвати Договір № 33/2013 від 03.01.2013 та укласти на таких самих умовах Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру безпосередньо з забудовником - ТОВ "Каспі".
27.02.2017 між ТОВ "КАСПІ" та позивачами було укладено Договір № МП-К2-87 купівлі-продажу майнових прав на квартиру.
Відповідно до п. 1.1. Договору № МП/К2-87, Продавець зобов`язався передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язався прийняти у власність майнові права на квартиру, та оплатити Ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим Договором.
Згідно з п. 1.4. Договору № МП/К2-87 майнові права на Квартиру за цим Договором передаються від Продавця Покупцю шляхом підписання Акту прийому-передачі Квартири, який підписується Сторонами в десятиденний строк після прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом Об`єкта будівництва та за умови повної оплати Покупцем ціни майнових прав на Квартиру.
Згідно з п. 2.5. Договору № МП/К2-87 ТОВ "Каспі" зобов`язалося ввести Об`єкт будівництва в експлуатацію в четвертому кварталі 2017 року.
Відповідно до п. 7.6 Договору № МП/К2-87 Продавець підтвердив, що Квартира була зарезервована за Покупцем 3 січня 2013 року згідно договору № 33/2013 від 3 січня 2013 року Про резервування нерухомості для передачі у власність.
У пункті 7.7. Договору № МП/К2-87 Продавець підтверджує, що до підписання даного Договору, Покупець сплатив ціну майнових прав на квартиру, яка становить 417 780,00 грн.
Згідно з п. 4.1 Договору № МП/К2-87 цей договір набирає чинності з дня його підписання та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Договором.
Як зазначено в позовній заяві, до червня 2018 року будівництво другої черги багатоквартирного будинку відбувалося повільними темпами, а потім воно припинилося остаточно на рівні шостого поверху. У червні-липні 2018 року змінилися засновники й керівники ТОВ "Каспі", а саме Товариство було перейменовано на ТОВ "Альбува" (код ЄДРПОУ 36120767).
Позивачі вказують на те, що вони й до цього часу не отримали те, на що розраховували укладаючи договір № 33/2013 від 03 січня 2013 року про резервування нерухомості для передачі у власність, угоду № 03/13 від 03 січня 2013 року та договір № МП/К2-87 від 27 лютого 2017 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Тим самим відповідач порушив їх права як добросовісних інвесторів, що ставить під сумнів можливість виконання ним своїх зобов`язань за договором і у них немає впевненості в тому, що на Об`єкт інвестування не претендує жодна інша особа, оскільки на державному рівні їх права як інвесторів саме цієї квартири ніде не відображено і не визнано.
У зв`язку з цим, з урахуванням уточнень, позивачі просили суд першої інстанції їхні позовні вимоги задовольнити повністю, а саме:
- визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , майнові права на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 .
- зобов`язати відповідача зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 , звернувшись з відповідною заявою до державного реєстратора.
Дослідивши й оцінивши докази по справі та відповідні до них правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав позивачів, які підлягають захисту, а позов – задоволенню в частині визнання за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний 
АДРЕСА_3 частині ж позовних вимог про зобов`язання відповідача зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва, суд першої інстанції дійшов висновку що ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не позбавлений можливості самостійно зареєструвати майнові права, звернувшись з відповідною заявою до державного реєстратора.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як було зазначено вище, відповідач не виконав умови угоди № 03/13 від 3 січня 2013 року щодо введення в експлуатацію другої черги багатоквартирного житлового будинку по вул. Коваля, 2, м. Полтава до 30.09.2014 року та умови Договору № МП/К2-87 від 27 лютого 2017 року щодо завершення будівництва й введення Об`єкта будівництва в експлуатацію в четвертому кварталі 2017 року з подальшою передачею позивачам майнових прав на квартиру.
Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 2 ГПК України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є змагальність сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ГПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК України).
Однак відповідачем не подано доказів про закінчення будівництва другої черги багатоквартирного будинку по вул. Коваля, 2, м. Полтава й введення його в експлуатацію в запланований строк та виконання таким чином умов договору.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач порушив взяті на себе договірні зобов`язання, оскільки на момент розгляду цієї справи судом не завершив будівництво будинку і не здійснив дії по прийняттю в експлуатацію зазначеного будівництва та не передав квартиру у власність позивачам, чим прострочив виконання взятих на себе зобов`язань.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами інвестицій відповідно до законодавчих актів України. Згідно зі статтею 4 цього Закону об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь яке майно, а також майнові права.
Відповідно до змісту Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.
Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частина 1 ст. 530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен громадянин має право на житло, держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, право приватної власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а також право власності є непорушним.
Враховуючи наведене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачі набули майнові права на квартиру будівельний АДРЕСА_3 (друга черга будівництва).
Враховуючи вищенаведені обставини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачем прав позивачів, які підлягають захисту, а позов – задоволенню в частині визнання за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 .
В частині позовних вимог про зобов`язання відповідача зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 , звернувшись з відповідною заявою до державного реєстратора, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.
Так, відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулюються нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", що визначено ст. 1 цього Закону.
Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", Державній реєстрації прав підлягає спеціальне майнове право на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Цим Законом встановлено повноваження органу державної реєстрації прав провести державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовити у їх реєстрації.
Делеговані державою повноваження орган державної реєстрації реалізує за наявності сукупності певних юридичних фактів, на підставі яких приймається рішення про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно або відмову у державній реєстрації.
У відповідності до норм статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Таким чином, виходячи з предмету та підстав позову, вимоги позивача про зобов`язання відповідача зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 , звернувшись з відповідною заявою до державного реєстратора, в розрізі згаданого закону, є передчасними та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки позивач не позбавлений можливості самостійно зареєструвати майнові права, звернувшись з відповідною заявою до державного реєстратора.
З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення в частині розгляду позовних вимог, що стосуються предмету спору, відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у цій справі в частині вимог, що стосуються предмета спору, відсутні.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення від 17.11.2025 р. та ухвали від 25.11.2025 р. суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача-1, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача-1, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.11.2025 рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у цій справі позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва - квартиру будівельний АДРЕСА_3 . В решті позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5 013,36 грн.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2024 у справі № 904/120/24 (904/4216/24) виправлено допущену у мотивувальній частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 у справі № 904/120/24 (904/4216/24) описку щодо розміру судового збору, що підлягає стягненню, замість 5 013,36 грн вважати за вірне 2 422,40 грн. Викладено абзац 4 резолютивної частини рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 у справі № 904/120/24 (904/4216/24) в наступній редакції:
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" (49000, місто Дніпро, вулиця Святослава Хороброго, будинок 11; ідентифікаційний код 36120767) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
12.11.2025 до Господарського суду Дніпропетровської області від позивача – Таранцева М.А. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив суд:
- повернути ОСОБА_1 і ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 858,16 грн;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Альбува” на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати: судовий збір у розмірі 1 514,00 грн за подачу заяви про забезпечення позову та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду.
Розглянувши вказану заяву, 17.11.2025 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив Додаткове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Повернуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину сплаченого судового збору у розмірі 5 013,36 грн, перерахованого згідно з платіжною інструкцією № 0.0.4003735558.1 від 13.11.2024. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Альбува” на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 514,00 грн за подачу заяви про забезпечення позову. В іншій частині у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
24.11.2025 до Господарського суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшло клопотання про повернення надміру сплаченого судового збору, в якому з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", яким передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, просить суд винести ухвалу, згідно якої повернути з Державного бюджету України надміру сплачений судовий збір у розмірі 4 844,80 грн.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 21.11.2025 про повернення надміру сплаченого судового збору.
Щодо вказаних додаткового рішення від 17.11.2025 р. та ухвали від 25.11.2025 р. суду першої інстанції у цій справі судова колегія зазначає наступне.
Судова колегія звертає увагу, що оскаржувані позивачем додаткове рішення та ухвала стосуються судових витрат щодо сплати позивачами судового збору під час як розгляду цієї справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.
Перевіривши матеріали справи на предмет розподілу судових витрат, судова колегія вважає за необхідне надати оцінку усім судовим витратам, що були сплачені позивачами під час розгляду цієї справи як в суді першої, так і суді апеляційної інстанцій.
Так, в апеляційній скарзі позивачі стверджують, що вони звільнені від сплати судового збору у цій справі на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначені терміни, що вживаються в цьому Законі. Так, споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22). Продукція – будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19).
Законодавець не передбачив окремих випадків звільнення від сплати судового збору, передбаченого в частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом із тим відмежування справ про захист прав споживачів від інших категорій справ впливає на обов`язок сплатити судовий збір позивачем, а отже має вирішуватися судом окремо в кожному випадку залежно від обставин справи.
Так, судова колегія вважає, у цьому випадку Закон України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється, з огляду на таке.
Укладені між сторонами Договір резервування нерухомості для передачі у власність № 33/2013 від 03.01.2013 та Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру № МП/К2-87 від 27.02.2017 за правовою природою є договорами про спільну інвестиційну діяльність і передбачають об`єднання внесків сторін з метою будівництва будинку, внаслідок чого позивач отримує у власність квартиру, а не отримує товари чи послуги, як це передбачається Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до п. 7.5. Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № МП/К2-87 від 27.02.2017, продавець гарантує, що він не буде відчужувати або обтяжувати будь-яким способом об`єкт інвестування - Квартиру.
Виходячи зі змісту укладених між сторонами договорів, передбачених в них прав та обов`язків, порядку їх виконання, їх слід віднести до договору про інвестиційну діяльність, що передбачений статтями 1, 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність, відповідно до яких інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється на основі, зокрема, спільного інвестування, що здійснюється юридичними особами та громадянами України, юридичними особами та громадянами іноземних держав.
У цьому випадку в результаті укладання договорів, сторони домовилися, що позивач після закінчення будівництва та прийняття об`єкта будівництва до експлуатації отримає у власність квартиру. Така діяльність сторін має соціальне значення, оскільки вирішуються потреби суспільства у забезпеченні кожного громадянина житлом, для чого держава створює необхідні умови згідно зі ст. 47 Конституції України. При цьому відповідач від здійснення інвестиційної діяльності, внаслідок якої здійснюється будівництво, як господарюючий суб`єкт отримує певний дохід, що в цілому відповідає змісту інвестиційної діяльності.
Отже, у цьому випадку підставою заявленого позивачем позову є невиконання відповідачем договірних умов, зокрема, Договору резервування нерухомості для передачі у власність № 33/2013 від 03.01.2013 та Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № МП/К2-87 від 27.02.2017, а не придбання чи замовлення позивачем продукції для особистих потреб.
Таким чином, виходячи з юридичного визначення поняття споживача, позивачі не відповідають його критеріям, передбаченим частиною 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а відповідно не є споживачами в розумінні вказаного вище Закону.
За таких обставин, до спірних правовідносин не може бути застосована ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо звільнення позивачів від сплати судового збору, оскільки в заявленому позові позивачі виступають не як споживачі і позов подано не на захист прав споживачів.
Визначаючи розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання позовної заяви у цій справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
Після подання позовної заяви позивачі неодноразово змінювали позовні вимоги і в кінцевому варіанті судом першої інстанції позовні вимоги розглянуті в такій редакції:
1. Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , майнові права на об`єкт незвершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 .
2. Зобов`язати відповідача зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва – квартиру будівельний АДРЕСА_3 , звернувшись з відповідною заявою до державного реєстратора.
Таким чином, позивачами заявлені дві позовні вимоги: одна вимога майнового характеру – про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, і одна вимога немайнового характеру – про зобов`язання зареєструвати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права.
Порядок та розмір справляння судового збору встановлений Законом України "Про судовий збір" № 3674-VІ від 08.07.2011р. (зі змінами та доповненнями).
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до підпункту 3 пункту 2-1 ч. 2 ст. 4, Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Підпунктом 4 пункту 2-1 ч. 2 ст. 4, Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) встановлена у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 1 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3 028,00 грн.
За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. (ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір").
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі – застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, з урахуванням того, що позивачем заявлені дві вимоги – майнового і немайнового характеру, а також того, що позивач звернувся до суду з позовною заявою в електронній формі, судовий збір за подання цієї позовної заяви підлягав сплаті у розмірі 7 435,76 грн із такого розрахунку:
5 013,36 грн – сума судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, виходячи із загальної вартості майнових прав на об`єкт нерухомості у сумі 417 780,00 грн Ч 1,5 % Ч 0,8 + 2 422,40 грн – сума судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви немайнового характеру про зобов`язання зареєструвати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно майнові права – 3 028,00 грн Ч 0,8.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем-1 сплачено судовий збір за подання позову у сумі 9 858,16 грн, що підтверджується платіжною інструкцією 0.0.4003735558.1 від 13.11.2024 р.
Таким чином, різниця між сумою судового збору, що була сплачена позивачами, та сумою судового збору, що підлягала сплаті, з урахуванням уточнення позовних вимог, складає 2 422,40 грн.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а саме: задоволення позовної вимоги майнового характеру про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва та відмову у задоволенні позовної вимоги немайнового характеру, судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції має бути розподілений таким чином:
- 5 013,36 грн – має бути покладено на відповідача;
- 2 422,40 грн – має бути покладено на позивачів;
- 2 422,40 грн – має бути повернуто позивачу з бюджету за його клопотанням на підставі п. 1 ч. 1 статті 7 Закону України “Про судовий збір”. 
Вирішуючи питання розподілу судових витрат в рішенні від 06.11.2025 р. суд першої інстанції спочатку правильно ухвалив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5 013,36 грн.
Проте, згодом місцевий господарський суд вирішив, що допустив описку в своєму рішенні та ухвалою від 14.11.2025 р. виправив допущену у мотивувальній частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 у справі № 904/120/24 (904/4216/24) описку щодо розміру судового збору, що підлягає стягненню, замість 5 013,36 грн на 2 422,40 грн.
Судова колегія зауважує, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2025 у справі № 904/120/24 (904/4216/24) сторонами не оскаржується, а отже не підлягає перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24), яке є предметом апеляційного перегляду, підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, а саме абзац 4 резолютивної частини рішення підлягає викладенню в наступній редакції: 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" (49000, місто Дніпро, вулиця Святослава Хороброго, будинок 11; ідентифікаційний код 36120767) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5 013,36 грн.
Судовий збір, сплачений позивачами за подання позову, у сумі 2 422,40 грн – покласти на позивачів.
Окрім судового збору, сплаченого позивачами за подання позову, останні також подавали заяву про вжиття запобіжних заходів та забезпечення позову, за подання якої позивачі сплатили судовий збір у розмірі 1514,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.3938370834.1 від 11.10.2024.
Відповідності до ч. 1 ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Враховуючи той факт, що при ухваленні рішення 06.11.2025, судом не було вирішено питання з приводу судового збору, сплаченого за подачу заяви про вжиття запобіжних заходів та забезпечення позову у розмірі, необхідним є вирішення цього питання шляхом ухвалення додаткового рішення.
Так, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року у справі № 904/120/24 (904/4216/24/) було відмовлено у задоволенні вказаної заяви про забезпечення позову.
29 квітня 2025 року постановою Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивачів на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) – задоволено частково. Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) скасовано в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову. Ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення таких вимог. 
Як вже було зазначено вище 12.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив суд:
- повернути ОСОБА_1 і ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9 858,16 грн;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Альбува” на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати: судовий збір у розмірі 1 514,00 грн за подачу заяви про забезпечення позову та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду.
Розглянувши вказану заяву, 17.11.2025 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив Додаткове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Повернуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частину сплаченого судового збору у розмірі 5 013,36 грн, перерахованого згідно з платіжною інструкцією № 0.0.4003735558.1 від 13.11.2024. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Альбува” на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 514,00 грн за подачу заяви про забезпечення позову. В іншій частині у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні клопотання про стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат – судового збору у розмірі 2 422,40 грн за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду, місцевий господарський суд вказав, що з клопотання про повернення цієї суми судового збору позивачі мають звертатися до Центрального апеляційного господарського суду, що і було здійснено позивачами.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.12.2025 р. позивачу було відмовлено у прийнятті додаткового рішення у справі № 904/120/24 (904/4216/24). Обґрунтовуючи вказану ухвалу суд апеляційної інстанції зазначив, що розподіл цих судових витрат є обов`язком суду першої інстанції, у зв`язку з чим позивач знову звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про розподіл судових витрат – судового збору у сумі 2 422,40 грн за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду.
Як вже було зазначено вище, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 р. у цій справі було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, викладеним в додатковому рішенні, в частині відмови у задоволенні клопотання позивача про стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат – судового збору у розмірі 2 422,40 грн за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду, судова колегія зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
У статті 123 Господарського процесуального кодексу України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються і судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Загальний порядок розподілу судових витрат визначено у статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Зокрема, згідно з частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями статті 130 Господарського процесуального кодексу України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Порядок ухвалення судових рішень передбачено у статті 233 Господарського процесуального кодексу України. Суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Разом з тим положення абзацу 2 частини третьої статті 233 Господарського процесуального кодексу України визначають, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Загальні положення щодо розгляду справи по суті наведено у параграфі 1 глави 6 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, у статті 194 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
Отже, положеннями статті 233 Господарського процесуального кодексу України обмежено можливість вирішення питання розподілу судових витрат у додатковому судовому рішенні ухваленням рішення за результатами розгляду справи по суті (подібний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №914/201/19, від 27.03.2023 у справі № 910/25118/15 та в ухвалі Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 903/834/20). Такий висновок, викладений в ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2024 у справі № 910/9714/22.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України з поміж питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду, зазначено розподіл між сторонами судових витрат.
З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто, при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду.
Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.
Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18, постановах Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 910/4862/21, від 14.03.2023 у справі № 916/2865/22, від 04.03.2025 у справі № 908/3468/13 (908/2076/24).
Крім того, зміст статті 244 Господарського процесуального кодексу України також свідчить про наявність правових підстав для ухвалення додаткового рішення у справі, зокрема, про судові витрати саме після ухвалення судового рішення по суті позовних вимог (після розгляду по суті), якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати (частина перша статті 244 Господарського процесуального кодексу України).
Як вже зазначалось вище, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2025 року у справі № 904/120/24 (904/4216/24) апеляційну скаргу позивача на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024р. у справі задоволено частково; зазначену ухвалу скасовано в частині відмови у задоволенні заяви позивачів про вжиття заходів забезпечення позову.
Судова колегія зазначає, що ухвала місцевого суду про відмову у забезпеченні позову не є судовим рішенням, ухваленим за результатами розгляду справи по суті. Тобто, у апеляційному провадженні, з розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, розгляд справи по суті не був завершений, а тому у апеляційного суду були відсутні правові підстави для здійснення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом апеляційної скарги у цьому провадженні, оскільки судове рішення, яким спір вирішено по суті, не ухвалювалося.
Тлумачення частини п`ятої статті 244 Господарського процесуального кодексу України приводить до висновку про те, що за результатами розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення приймається додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову у прийнятті додаткового рішення за заявою позивача про ухвалення додаткового рішення у справі № 904/120/24 (904/4216/24) щодо розподілу судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору, отже це питання мало бути вирішено судом першої інстанції.
За таких обставин, враховуючи усі вищенаведені висновки щодо розподілу судових витрат, а також враховуючи, що питання про розподіл судових витрат частково вирішено в основному рішенні суду першої інстанції, судова колегія дійшла висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції від 25.11.2025 р. у цій справі та скасування додаткового рішення суду першої інстанції від 17.11.2025 р. з ухваленням нового додаткового рішення про розподіл судових витрат, а саме повернення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) частину сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн, перерахованого згідно з платіжною інструкцією № 0.0.4003735558.1 від 13.11.2024 р. та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Альбува” (49000, місто Дніпро, вул. Святослава Хороброго, буд. 11; код ЄДРПОУ 36120767) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судового збору у розмірі 1 514,00 грн за подачу заяви про забезпечення позову та судового збору у розмірі 2 422,40 грн за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду.
Згідно зі ст. 129 ГПК України, враховуючи результати розгляду апеляційної скарги відповідача, судові витрати по сплаті відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 11 153,64 грн слід покласти на останнього.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 264, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24), з урахуванням ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2025 р. про виправлення описки – змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 у справі № 904/120/24 (904/4216/24) в наступній редакції:
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбува" (49000, місто Дніпро, вулиця Святослава Хороброго, будинок 11; ідентифікаційний код 36120767) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5 013,36 грн.
Судовий збір, сплачений позивачами за подання позову, у сумі 2 422,40 грн – покласти на позивачів.
В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) – залишити без змін.
Апеляційні скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. та ухвалу від 25.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) – задовольнити частково.
Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) – скасувати.
Ухвалити нове додаткове рішення. 
Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) частину сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн, перерахованого згідно з платіжною інструкцією № 0.0.4003735558.1 від 13.11.2024 р.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Альбува” (49000, місто Дніпро, вул. Святослава Хороброго, буд. 11; код ЄДРПОУ 36120767) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 514,00 грн за подачу заяви про забезпечення позову та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 р. у справі № 904/120/24 (904/4216/24) – скасувати.
Видачу наказів, на виконання цієї постанови, у відповідності до ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 06.07.2026 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко 

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов