ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 359/12135/23
Провадження № 61-9418св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенка Дениса Юрійовича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року в складі судді Борця Є. О.та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 рокув складі колегії суддів Болотова Є. В., Желепи О. В., Музичко С. Г.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ транспортного засобу, житлового будинку та земельної ділянки, що є об`єктами спільної сумісної власності сторін, стягнення грошових коштів та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що за час шлюбу сторонами придбано автомобіль «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак НОМЕР_1 , та земельну ділянку площею 0, 0554 га з кадастровим номером 3220880902:05:007:0018, на якій зведено не введений в експлуатацію будинок.
Позивач працює моряком за межами України та надсилав ОСОБА_2 заробітну плату, за рахунок якої було придбано все вказане майно. 
Відповідачка ніколи не працювала, вела аморальний спосіб життя. Після розірвання шлюбу без згоди позивача відчужила автомобіль «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_2 . Спільні кошти в розмірі 57 855,00 євро витратила не в інтересах сім`ї. Спільний син сторін наразі проживає разом з позивачем за кордоном. 
Зазначене, ну думку, позивача, є підставою для відступу від рівності часток майна подружжя, тому, з урахуванням зміни предмета позову, просив визнати за ним у поряду поділу майна подружжя право власності на: 
- автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак НОМЕР_1 ;
- 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0554 га з кадастровим номером 3220880902:05:007:0018 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибній ділянці), розташованої в с. Безуглівці Бориспільського р-ну Київської обл.; 
- 2/3 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0554 га з кадастровим номером 3220880902:05:007:0018 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибній ділянці), розташованої в с. Безуглівці Бориспільського р-ну Київської обл.;
- 1/3 частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 .
Також просив стягнути з ОСОБА_2 57 855,00 євро. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
10 січня 2025 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 0554 га з кадастровим номером 3220880902:05:007:0018 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибній ділянці), розташованої в с. Безуглівці Бориспільського р-ну; 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 ; 1/2 частку автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак НОМЕР_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0554 га з кадастровим номером 3220880902:05:007:0018 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибній ділянці), розташованої в с. Безуглівці Бориспільського р-ну Київської обл.; 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 ; 1/2 частку автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки в автомобілі марки «Mitsubishi Outlander» у розмірі 99 005,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
18 червня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що спірне майно придбане під час перебування сторін у шлюбі, відтак, воно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу по 1/2 частини між позивачем та відповідачкою.
З урахуванням конкретних обставин справи, вказаний спосіб поділу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідає презумпції рівності часток кожного з подружжя, оскільки в результаті його поділу кожен із подружжя одержав у натурі таку кількість об`єктів рухомого майна, вартість яких є максимально наближеною до розміру ідеальної частки в спільному майні.
Позивачем не доведено належними доказами підстав для відступу від засади рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, оскільки відсутні умови, передбачені статтею 70 Сімейного кодексу (далі - СК) України.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачка витрачала спільні кошти подружжя не в інтересах сім`ї, а на інші потреби, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, відтак, не можуть бути підставою для відступлення від принципу рівності часток подружжя.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іщенко Д. Ю. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити рішення про задоволення позову. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:
- від 01 квітня 2022 року в справі № 753/7032/19, про те, що, визначаючи частки кожного з подружжя, суд вірно врахував, що позивачка надала належні докази на підтвердження того, що відповідач приховав від неї спільний автомобіль шляхом його продажу без її згоди, внаслідок чого вона змушена була у судовому порядку оспорювати договір купівлі-продажу автомобіля. Враховуючи інтереси різностатевих неповнолітніх дітей, які проживають із матір`ю у спірній трикімнатній квартирі, суд правильно застосував норми СК України та зробив обґрунтований висновку про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя;
- від 17 березня 2021 року в справі № 640/7978/17,про те, що станом на час припинення стосунків між сторонами на депозитних рахунках, відкритих на ім`я відповідача загалом перебувало грошових коштів у розмірі 32 940,77 доларів США, які були зняті ним вже після припинення шлюбних відносин. Оскільки відповідач не надав доказів того, що після зняття готівки з цих рахунків витратив їх в інтересах його з позивачкою сім`ї, того, що позивачка отримувала половину вказаних коштів, або того, що ці кошти є його особистою власністю, суд правильно виснував щодо задоволення цих позовних вимог та стягнення на користь позивачки 1/2 частини зазначених грошових коштів;
- від 24 лютого 2022 року в справі № 750/8628/18, про те, що грошові кошти набуті сторонами в період шлюбу, коли фактичні шлюбні відносини ще не були припиненні, та зняті позивачем, останнім не надано належних доказів на підтвердження того, що вказані кошти є його особистою власністю, суд правильно виснував про те, що зазначені грошові кошти є спільною сумісною власністю сторін та відповідач має право на отримання грошової компенсації в розмірі 1/2 частини грошових коштів; 
- від 19 липня 2022 року в справі № 752/20382/15-ц,про те, що після фактичного припинення шлюбних стосунків відповідач самостійно розпорядився грошовими коштами, тому позивач має право на 50 % спільних грошових коштів, які знаходились на депозитних рахунках відповідача, оскільки ці грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя;
- від 26 грудня 2018 року в справі № 689/1206/16-ц,про те, що грошові кошти, внесені сторонами в банківську установу за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії чи інших доходів подружжя, незалежно від того на чиє ім`я вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у них є рівними. 
Суди не дослідили зібрані у справі докази, які підтверджують, що існують підстави для відступу від засади рівності часток подружжя, оскільки ОСОБА_2 не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї та щонайменше з листопада 2022 року витрачала спільні грошові кошти не на потреби сім`ї.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Із 22 липня 2014 року до 31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 03 липня 2015 року (т. 1, а. с. 18).
19 лютого 2016 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу, згідно з яким за яким вона придбала земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером 3220880902:05:007:0018 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану в с. Безуглівці Бориспільського р-ну Київської обл. У цей же день за відповідачкою було зареєстровано право власності на придбану земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2023 року № 351121519 (т. 1, а. с. 55-59).
21 червня 2017 року ОСОБА_5 придбала автомобіль марки «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_2 , а 18 серпня 2021 року - автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 60, 61, т. 2, а. с. 174).
Із копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації та копії технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що на спірній земельній ділянці зведений житловий будинок, якому присвоєна адреса: АДРЕСА_1 . На підставі вказаних документів рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Вороньківської сільської ради від 10 листопада 2023 року № 70169390 за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , що підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 січня 2024 року № 363648997 (т. 2, а. с. 147-165).
09 червня 2023 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3243/2023/3868457, згідно з яким відповідачка відчужила автомобіль «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_2 .
Відповідно до звіту від 09 червня 2023 року про оцінку автомобіля «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_2 , вартість майна становить 198 010,00 грн.
Відповідно до звіту від 05 червня 2023 року про оцінку автомобіля «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість майна становить 651 210,00 грн.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 вказано, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи.
Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.
Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.
Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Отже, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 29 липня 2025року в справі № 369/6352/22, від 06 червня 2025 року в справі № 287/1092/23).
Верховний Суд, зокрема, в постановах від 27 жовтня 2025 року в справі № 161/19647/23, від 19 лютого 2025 року в справі № 522/11159/21 сформулював висновки про те, що у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, якими суд керувався під час задоволення грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів(див. постанову Верховного суду від 16 березня 2026 року в справі № 711/8884/23 та ін.).
Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка площею 0,0554 га з кадастровим номером 3220880902:05:007:0018 та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована в с. Безуглівці Бориспільського р-ну Київської обл., автомобілі марки «Volkswagen Polo» та «Mitsubishi Outlander» були придбані в період часу, протягом якого ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Також під час перебування сторін у шлюбі був побудований житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
На підтвердження своїх доводів про спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя позивач послався на: покази свідка ОСОБА_8 (колишньої подруги відповідачки), яка стверджувала, що вона неодноразово відпочивала з ОСОБА_2 і остання фінансувала спільний відпочинок за рахунок заробітної плати ОСОБА_1 ; фотографії відпочинку ОСОБА_2 з сином та іншими людьми; виписки про рух грошових коштів по рахунках, відкритих у різних банківських установах для обслуговування ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 37-53, т. 2, а. с. 186-193, 239, т. 3, а. с. 3-33). 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що покази ОСОБА_8 та наведені письмові докази не є достатніми для підтвердження того, що ОСОБА_2 витрачала всі грошові кошти, зокрема 58 550,25 євро, які позивач пересилав на рахунок відповідачки для сім`ї на відпочинок з друзями, а не на утримання сина ОСОБА_4 та будівництво спільного житлового будинку на АДРЕСА_1 , оскільки, як вже зазначалося, за вимогами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання заявника на недобросовісність відповідачки, яка виразилася в тому, що в період з 19 жовтня 2021 року до 30 червня 2023 року позивача не було на території України, а відповідачка народила та ініціювала внесення в актовий запис про народження у вересні 2023 року дитини батьком позивача, не є такою поведінкою, що пов`язана з прихованням, знищенням чи пошкодженням майна, яка може кваліфікуватися як негативні обставини (частина друга статті 70 СК України), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя (згідно з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21). 
Доводи позивача про те, що однією із підстав для збільшення його частки в праві на майно подружжя є те, що спільний син сторін наразі проживає разом з ним, не можуть бути взяті до уваги (позитивні обставини), оскільки доказів, що відповідачка не сплачує аліменти на сина або що розмір сплачуваних аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина, не надано. Крім того, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що наразі між сторонами в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області вирішується спір про усунення перешкод в участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною матір`ю (цивільна справа № 752/15893/24).
Водночас суди попередніх інстанцій врахували, що оскільки відповідачка 09 червня 2023 року уклала з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу автомобілю марки «Volkswagen Polo», а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 надавав згоду на відчуження цього транспортного засобу, то в такому випадку позивач має право на відшкодування йому грошової компенсації вартості 1/2 частки дійсної (ринкової) вартості відчуженого автомобіля, що узгоджується з висновками Верховного Суду, сформульованими в постановах від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року в справі № 761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року в справі № 643/4589/15-ц та ін.
З огляду на це колегія суддів погоджується, що поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належить здійснити шляхом визнання за кожною стороною права власності на 1/2 частку земельної ділянки, житлового будинку та автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак НОМЕР_1 , а також шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки відчуженого відповідачкою без його згоди автомобілі марки «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_2 .
З урахуванням конкретних обставин справи, вказаний спосіб поділу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідає презумпції рівності часток кожного з подружжя, оскільки у результаті такого поділу кожен із подружжя одержав у натурі таку кількість об`єктів рухомого майна, вартість яких є максимально наближеною до розміру ідеальної частки в спільному майні.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновків Верховного Суду в постановах від 01 квітня 2022 року в справі № 753/7032/19, від 17 березня 2021 року в справі № 640/7978/17, від 24 лютого 2022 року в справі № 750/8628/18, від 19 липня 2022 року в справі № 752/20382/15-ц, від 26 грудня 2018 року в справі № 689/1206/16-ц, є безпідставними, оскільки висновки суду не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенка Дениса Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська