МЕТАЛУРГІЙНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ 

Справа № 210/3510/26 
Провадження № 2/210/2077/26 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
08 червня 2026 року        м. Кривий Ріг

Суддя Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Вікторович Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:
22 травня 2026 року до провадження Металургійного районного суду міста Кривого Рогу надійшла цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій представник позивача просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка до зміни імені носила прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_3 , такою, що втратив право користування житловим приміщення, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначила, що відповідно до ордеру на житлове приміщенні №405 виданого громадянці ОСОБА_1 , разом із сім`єю у складу трьох осіб було надано право користування житловим приміщенням житловою площею 17,2 кв.м., що складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 Станом на адату звернення до суду з вказаним позовом квартира неприватизована, наймачем житлового приміщення є позивач, зареєстрованими за вказаною адресою значаться: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_3 змінила прізвище, власне ім`я та по батькові, про що 02 лютого 2024 року було складено відповідний актовий запис №02. Незважаючи на наявність реєстрації місця проживання у спірній квартирі, відповідач фактично за вказаною адресою не проживає та ні коли не проживала, реєстрація місця проживання відповідача носить формальний характер та не підтверджує факту її реального проживання, користування житловим приміщенням та ведення спільного побуту. Позивач самостійно несе всі витрати, пов`язані з утриманням квартири та оплати житлово-комунальних послуг. У зв`язку з чим, посилаючись на вимог ст. 71, 72 ЖК України представник позивача звернулась до суду з вказаним позовом. 
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 22 травня 2026 року, вказана справа надійшла до провадження судді Вікторович Н.Ю. (а.с. 38)
Ухвалою суду від 25 травня 2026 року було відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. (а.с. 41)
Відповідач повідомлялась належним чином про перебування в провадженні суду даної цивільної справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». (а.с. 43)
Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлялася про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін, - не подала, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до Ордеру на житлове приміщення №405 від 26.08.1992 року виданого виконавчим комітетом Дзержинської ради народних депутатів м. Кривого Рогу на ім`я ОСОБА_1 з сім`єю з трьох осіб на право заняття житлового приміщення площею 17,2 кв.м., складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . Склад сім`ї зазначено: ОСОБА_5 чоловік, ОСОБА_4 син. (а.с. 10)
Відповідно до довідки №45 від 14.05.2026, виданої Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційної службою, щодо складу осіб, що значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з даними підприємств-постачальників послуг, зареєстрованими за вказаною адресою значаться: ОСОБА_1 – наймач, ОСОБА_4 – син, ОСОБА_3 - онука. (а.с. 15)
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінила ім`я, про що Криворізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 02 лютого 2024 року складено відповідний актовий запис №02. Прізвище, власне ім`я та по батькові після державної реєстрації зміни імені – ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2024 року. (а.с. 14)
Відповідно до Акту від 14 травня 2026 року складеного мешканцями будинку АДРЕСА_2 , склали вказаний акт, про те, що ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 та ніколи за нею не проживала. Реєстрація місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 має виключно формальний характер та не підтверджує факту реального проживання чи користування житловим приміщенням. (а.с. 16). 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У відповідності до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 10.02.2021 року у справі № 522/5654/17, з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можуть звертатися наймач, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а також власники жилого будинку (квартири).
Зі змісту ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз ст.ст. 71, 72 ЖК України, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 року у справі № 333/6160/17, від 18.03.2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22.12.2021 року у справі № 758/12823/17.
У постанові від 09.12.2020 року у справі № 209/2642/18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно враховувати причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 20.09.2021 року по справі №200/173337/17 із урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Зважаючи на установлені судом обставини та вимоги законодавства суд вважає доведеним, що відповідач протягом тривалого часу, а саме з 2005 року, тобто більше 6 місяців, не проживає за адресою зареєстрованого місця проживання, не оплачує комунальні послуги, що свідчить про втрату ним інтересу до квартири. Реєстрація постійного місця проживання відповідача за адресою АДРЕСА_1 , є формальною, без наміру фактичного проживання в даній квартирі. Відтак, відповідач втратила право користування квартирою АДРЕСА_3 , у зв`язку з тривалою, понад 6 місяців без поважної причини відсутністю за адресою зареєстрованого місця проживання.
Тягар утримання майна у повному обсязі виконується позивачем, що зокрема підтверджується долученими до матеріалів справи квитанціями про оплату комунальних послуг з листопада 2025 року по квітень 2026 року.(а.с. 17-35) 
Крім того, судом встановлено, що відповідач не використовував правові механізми з метою відновлення своїх житлових прав, зокрема, не звертався до Криворізької міської ради або виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради як власник квартири, до органів поліції із заявами з приводу перешкод у користуванні житлом, а також не намагався захистити свої житлові права у судовому порядку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2022 року у справі № 161/20415/19 зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи викладене вище, а також те, що позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпоряджання такою квартирою, непроживання відповідача тривалий час за місцем реєстрації, що підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення, а тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування вищезгаданою квартирою.
В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 265, 274-279, 280-282 ЦПК України, 15, 16 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка до зміни імені носила прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_3 , такою, що втратив право користування житловим приміщення, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення через Металургійний районний суд міста Кривого Рогу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Н. Ю. Вікторович