справа № 367/9750/24 головуючий у суді І інстанції Шестопалова Я.В.
провадження № 22-ц/824/6268/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року      м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Бучасервіс», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Бучасервіс», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди заподіяної залиттям квартири. 
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 липня 2011 року.
06 червня 2024 року відбулось залиття квартири АДРЕСА_1 з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 . 
Під час обстеження наслідків та причин зазначеної вище ситуації фахівцями обслуговуючої організації було виявлено, що залиття розпочалось з квартири АДРЕСА_3 (підтоплення знизу пральної машини), що підтверджується актом обстеження від 08 серпня 2024 року, що скріплений підписами працівників уповноваженого на складання такого акту органу та містить печатку.
Відповідальність за утримання внутрішніх квартирних комунікацій водовідведення, водопостачання та санітарно-технічного обладнання встановленого у приміщеннях квартир житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_4 , повністю лягає на власника житлового приміщення. Вина у ситуації, що призвела до залиття квартири АДРЕСА_5 , підтверджується: актом обстеження від 07 червня 2024 року та актом обстеження від 08 серпня 2024 року.
Власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 (відповідач у справі).
29липня 2024 року ФОП ОСОБА_4 проведено огляд пошкоджень оздоблення та вбудованих меблів після залиття кв. АДРЕСА_1 , виявлено наступні пошкодження:
Ванна: відшарування від основи керамічних плит стіни близько 2,4 кв. м.; відшарування багету підвісної стелі.
Коридор: відшарування декоративних гіпсових плит стіни біля шафи-купе близько 2,5 кв. м.; деформація дверного коробу ванної кімнати; деформація низу правої, лівої бокових стійок та нижньої горизонтальної панелі (цоколь підлоги) шафи-купе.
Кухня: деформування гіпсокартону підвісної стелі по стиках плит по всій площі; відшарування та обвисання шпалер стін близько 3,5 кв.м.; розводи жовтого кольору на поверхні шпаклівки стін близько 1,4 кв.м.
Кімната: розводи на поверхні водоемульсійного покриття стелі/підвісної стелі близько 1.3,кв.м.; відшарування шпалер стін по стикам полотнищ; відшарування штукатурки стіни з появою тріщини близько 3 пог.м з кутом розкриття близько 1,3 см.; деформація лиштви з двох сторін, коробки та міжкімнатної двері; на поверхні шпаклівки стіни наявні ознаки грибка чорного кольору близько 1,7кв.м.
В кімнаті та кухні відчувається характерний запах грибка. Після повного демонтажу оздоблення ймовірне виявлення скритих дефектів. Експлуатаційних дефектів оздоблення не виявлено.
17 серпня 2024 року ФОП « ОСОБА_4 » складено звіт № 104/24 про оцінку збитків, нанесених власнику квартири АДРЕСА_1 .
Згідно даного звіту, розмір майнової шкоди становить - 137 867 грн. 00 коп.
Таким чином, відповідальною особою за залиття квартири АДРЕСА_6 . Вина відповідача, підтверджується актом обстеження від 07 червня 2024 року та актом обстеження від 08 серпня 2024 року.
Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду, з метою відшкодування шкоди завданої внаслідок залиття квартири.
Ухвалою судді від 13 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.
27 листопада 2024 року від представника відповідачки ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, у якому повністю заперечила щодо позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову, з огляду на наступне. 
Так, відповідно до Договору найму (оренди) нерухомого майна № б/н від 11 травня 2024 року квартира АДРЕСА_3 була передана в оренду громадянину ОСОБА_3 . В послідуючому наймач ОСОБА_3 повідомив відповідача, що йому стало відомо, що 07 червня 2024 року представники КП «БУЧАСЕРВІС» за заявою позивача обстежили квартиру АДРЕСА_7 та склали акт обстеження. 
При цьому, в квартиру АДРЕСА_3 ніхто із представників КП «БУЧАСЕРВІС» не піднімався, не оглядав. Також, ні відповідача (як власника квартири), ні наймача ОСОБА_3 , ні представники КП «БУЧАСЕРВІС», ні позивача не повідомляли про проведення огляду квартири АДРЕСА_5 для фіксування факту залиття, на огляд не запрошували. В якості підтвердження своїх вимог до відповідача позивач посилається на множинні акти обстеження квартири АДРЕСА_5 , які в кожній послідуючій своїй редакції збільшують обсяги реально завданих збитків, перекручуючи факти та надумуючи нові неіснуючі пошкодження. Відповідач категорично не згодна із вказаними актами, оскільки вони, складені із порушенням чинного законодавства та в спосіб, який унеможливив захист інтересів відповідачки на етапі оформлення всіх трьох актів обстеження, а від так не заслуговують на увагу суду та не можуть бути беззаперечними доказами завдання відповідачем позивачу матеріальної шкоди у сумі 137 867 грн. 00 коп. 
Щодо Додаткового акту, то він являє собою версію подій, що трапилися 06 червня 2024 року, з точки зору позивача, написаний від імені позивача, хоча і не містить підпису позивача та дати його написання. При цьому, цей Додатковий акт підписано трьома сторонніми особами 28 червня 2024 року, особи яких не встановлено. Крім того, відповідач заперечує щодо Звіту про оцінку збитків як доказу, оскільки, проведення оцінювання здійснювалось без виклику відповідача, що позбавило її можливості надати свої пояснення та заперечення, в основу оцінювання оцінювачем було покладено інформацію, надану позивачем та акти обстеження, в якому конкретно не вказано, яке пошкодження виявлено, де саме, який розмір пошкодження, яке фото даний факт підтверджує. Пошкодження, вказані в Акті обстеження від 07 червня 2024 року, не відповідають інформації про пошкодження, вказаній в Звіті про оцінку збитків, в останньому вони значно завищені. Звіт про оцінку збитків не містить висновку про причинний зв`язок між залиттям і обсягом ремонтних робіт, а також того, що дії відповідача були неправомірними між ними та шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Під час складання Звіту про оцінку збитків досліджено було лише приміщення квартири АДРЕСА_5 . У квартиру АДРЕСА_3 оцінювач не піднімався. Відповідач також вважає, що не є належним відповідачем по справі, оскільки в діях відповідача не має протиправної поведінки, не доведено причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, шкода (у випадку її доведення), завдана позивачу, не з вини відповідача.
02 грудня 2024 року від представника позивачки Ясинецького О.А. надійшла відповідь на відзив, у якій заперечили доводи відповідачки та вказали, що неналежне утримання внутрішніх квартирних комунікацій водовідведення, водопостачання та санітарно-технічного обладнання, що виявилося у не проведенні його ремонту та заміни зношених елементів власником кв. АДРЕСА_3 призвело до залиття № 76. Відповідач не надав у розпорядження суду належних та допустимих доказів належного виконання ним своїх обов`язків в частині утримання в належному технічному стані квартирних комунікацій водовідведення, водопостачання та санітарно-технічного обладнання. 
Правовідносини які склалися у відповідача з наймачем ОСОБА_3 не стосуються справи, позивачка не є стороною договору оренди від 11.05.2024 року, а тому остання в силу приписів ст. 511 ЦК України не може бути позбавлена права на звернення з позовом про відшкодування шкоди в порядку ст. 1166 ЦК України. Відповідач не позбавлена права в порядку регресу звернутися до наймача ОСОБА_3 стосовно відшкодування збитків зумовлених невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань за договором оренди від 11.05.2024 року. Також вказали, що у силу ст. 77, 78 ЦПК звіт про оцінку збитків № 104/24 від 17.08.2024 року є належним і допустимим доказом розміру завданого збитку позивачці.
05 грудня 2024 року від представника відповідачки ОСОБА_5 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у якому остання вказала, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки відповідач не є виною особою, з вини якої їй було завдано матеріального збитку. Протилежного враховуючи наявні докази в матеріалах справи позивач не довела. Також просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 в повному розмірі, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати.
Ухвалою суду від 14 травня 2025 року вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та залучено ОСОБА_3 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Ухвалою суду від 19 червня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 25 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Підтримавши обставини справи визначені у позовній заяві, апелянт зазначила, що зі змісту рішення суду першої інстанції та запису судового засідання від 10 листопада 2025 року, де надавала свої пояснення суду відповідач вбачається, що відповідач не довела своєї невинуватості, а вказувала відомості, що свідчать про її намагання уникнути відповідальності.
Як у процесуальних документах, наданих нею до суду, так і у поясненнях, наданих відповідачем у судовому засіданні, містяться твердження щодо різних дат актів обстеження, а саме у даті акту обстеження від 08 серпня 2024 року. Відповідач зазначає, що додатковий акт обстеження складений після двох місяців після події, що стала предметом позову. Однак чинне законодавство не містить вимог щодо датування таких актів обстеження.
Крім того, відповідач звертає увагу на те, що її не було запрошено на огляд квартири АДРЕСА_1 . Проте, як в процесуальних документах, так і в поясненнях, наданих нею, відповідачка неодноразово повторює, що в час залиття квартири АДРЕСА_1 , не перебувала на території України.
Відтак, яким чином вона мала би бути присутня та засвідчувати акт про залиття, не зрозуміло. Тому, її заперечення щодо відсутності запрошення її як винної особи до огляду квартири, що була пошкоджена, не мають бути взятими до уваги судом.
Крім того, відповідач звертає увагу суду на тому, що її квартира не була оглянута та не було складено акту обстеження квартири, що перебуває у її власності. Апелянт зазначає, що такі твердження також є суперечливими. Відповідач перебувала за кордоном, тому яким чином вона особисто мала допускати до огляду квартири АДРЕСА_2 , незрозуміло.
Відповідачем надано до суду акт огляду її квартири, здійснений у грудні 2025 року, в якому міститься інформація про добрий стан комунікацій у її квартирі. Даний доказ не може бути доведенням її невинуватості, оскільки затоплення з її квартири сталося у червні 2024 року.
Крім того, в той час у квартирі, що належить на праві власності відповідачеві, проживав ОСОБА_3 . Доводи відповідача стосовно того, що відповідальність за залиття квартири АДРЕСА_1 повинен нести ОСОБА_3 є необґрунтованими, оскільки договір оренди був укладений після залиття. У поясненнях, наданих ОСОБА_3 міститься інформація про те, що договір оренди був підписаним ним під тиском власниці квартири. Судом першої інстанції не взято до уваги пояснення ОСОБА_3 .
Твердження відповідача щодо того, що позивач відмовила у домовленості у ремонті, який пропонував ОСОБА_3 є непереконливими. Оскільки ОСОБА_3 є військовослужбовцем, то виконання ремонтних робіт, необхідних після затоплення квартири були неможливими тому, що він перебував на службі. А проживати в квартирі, де було затоплення без проведення ремонтних робіт було небезпечним для здоров`я.
Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 встановив пральну машинку, через яку сталося залиття (тобто залиття все таки сталось). Надає суду першої інстанції аудіозапис розмови, з якої вбачається, що затоплення все таки відбулось. У судовому засіданні, наголошує, що є дата і час доданого аудіозапису, однак суддя першої інстанції, розглядаючи даний позов неповно та невсебічно, не бере до уваги цей запис, стверджує що не знає коли і який чином було записано цю розмову. Ставить відповідачеві питання, які явно окреслюють обрану позицію щодо вирішення справи суддею. Суд першої інстанції наголошує у судовому засіданні, що відповідач просто інформувала орендаря стосовно правил встановлення пральної машинки. Однак відповідач повторила, що пральна машинка вже була установлена, та залиття відбулось.
Факт подання цього аудіозапису розмови відповідача з ОСОБА_3 , який був здійснений навмисно, свідчить про намагання відповідача ухилитися від відповідальності.
Крім того, відповідач неодноразово у своїх поясненнях звертає увагу суду на те, що у справі не проводилася судова будівельно-технічна експертиза. Хоча саме на відповідача покладено відповідальність доведення невинності, стороною відповідача не було заявлено клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи, висновок якої міг би спростувати або підтвердити факт залиття.
З огляду на позицію відповідача з першого дня після ситуації з залиттям, позиція була на ухилення відповідальності. Відтак, відповідач намагалася уникнути відповідальності, але оскільки розуміла, що судова експертиза все таки підтвердить факт залиття та завданих збитків, тому таке клопотання не заявляла.
В той же час, заперечувала наданий стороною позивача звіт, провела рецензію наданого Звіту та надала суду копію Рецензії від 25 листопада 2024 року, виконаної ТОВ «Експерт ІН» на Звіт №104/24 про оцінку збитків від 17 серпня 2024 року.
Так, відповідно до Рецензії від 25 листопада 2024 року, виконаної ТОВ «Експерт ІН» на Звіт №104/24 про оцінку збитків, за результатами рецензування виявлено чисельні помилки оцінювача при підготовці Звіту про оцінку збитків. Загальний висновок рецензента: «Звіт класифікується за ознакою абзацу четвертого пункту 67 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10 вересня 2003 року №1440, як такий, що не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки. Звіт може використовуватися з метою, визначеною у звіті, виключно після виправлення зазначених недоліків.»
Поряд з тим, суд першої інстанції вказав, що рецензування висновків експерта не є процесуально дією і складений за його результатами документ не має доказового значення. В розумінні цивільного процесуального закону рецензія не є тим засобом, який спростовує висновок експертизи, оскільки інститут рецензування висновків судових експертів це форма внутрішньовідомчого контролю за якістю експертної роботи, а отже не підтверджує наявності нововиявлених обставин у цьому провадженні.
Відтак, апелянт вказує, що відповідач не надала суду першої інстанції доказів своєї невинуватості, не довела перед судом того, що факту залиття не було і нею не завдано збитків. За таких підстав, винесене судове рішення першої інстанції є незаконним, необґрунтованим.
Таким чином, відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди і саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Також відповідачем не спростований вказаний у звіті розмір завданих залиттям збитків. При цьому слід зазначити, що акт є первинним документом, що засвідчує факт певної події, яким також визначено обсяг завданої матеріальної шкоди.
Акти обстеження від 07 серпня 2024 року та 08серпня 2024 року складені про те, що пошкодження в квартирі АДРЕСА_5 відбулось внаслідок залиття з вище розташованої квартири АДРЕСА_3 по причині підтікання зливу з пральної машини.
Зазначені акти містять підписи членів комісії та скріплені печаткою КП «БУЧАСЕРВІС».
Таким чином, акти обстеження є належним доказом наявності вини відповідача у залитті належної позивачу квартири, оскільки ці акти повністю відповідають формі, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», в ньому наведені: дата та місце складання;члени комісії, що складають акт; місце, де трапилося залиття; подія, що трапилася;наслідки залиття, а також причини залиття.
Наданий позивачем акт не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.
Оскільки акти обстеження від 07 червня 2024 року та 08 серпня 2024 року мають повний опис залиття та пошкоджень, які ним заподіяні, чітко вказують причину залиття (внаслідок залиття з вище розташованої квартири АДРЕСА_3 по причині підтікання зливу з пральної машини), то наявні підстави для висновку, що позивач підтвердила факт заподіяння майнової шкоди саме відповідачем, яка є власником квартири.
Акти від 07 червня 2024 року та 08 серпня 2024 року складені відповідно до п. 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, а тому такі акти є належними та допустимими доказом у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України та підтверджує факт та причини залиття квартири позивача.
Обставина, що відповідачем не підписано акт про залиття, не свідчить про його невідповідність вимогам Правил, а також не спростовує обставини, встановлені у цих документах.
Відповідачем жодних доказів на спростування своєї вини надано не було, у зв`язку з чим не спростовано презумпції вини заподіювача шкоди.
Щодо висновку суду першої інстанції щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття і «в актах повинна бути вказана чітка причина залиття», то в акті від 07серпня 2024 року вказано, що «проведено обстеження квартири після затоплення з квартири АДРЕСА_3 », а в акті від 08 серпня 2024 року вказано, що «проведено обстеження квартири загальною площею 40,1 м2 після затоплення квартирою АДРЕСА_3 (підтікання зливу пральної машини)».
Разом з цим, слід вважати, що акти є первинними документами, що засвідчують факт певної події, а тому не можуть ґрунтуватися на інших документах.
Доказів того, що залиття належної позивачу квартири, відбулося з вини іншої особи матеріали справи не містять, а тому відповідач в силу закону має нести відповідальність за спричинену шкоду.
З огляду на вищевикладене доводи суду першої інстанції про неналежність і недопустимість вказаних актів та не підтвердження актом вини відповідача у залитті належної позивачу квартири є помилковими.
Апелянт також вказує, що звіт № 104/24 про оцінку збитків, нанесених власниці квартири АДРЕСА_1 від 17 серпня 2024 року є належним, допустимим та достовірним доказом у розумінні ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України та підтверджує розмір матеріального збитку, який завдано позивачу у результаті залиття квартири, а відповідач належними та допустимими доказами не спростував висновок експерта.
Крім цього, апелянт вказує, що посилання суду «тобто майже через два місяці після виявлення позивачкою 06 червня 2024 року залиття належної їй квартири» не заслуговують на увагу, так як після фіксування залиття комунальним підприємством, пошкодження могли збільшитись, оскільки залиття це триваюча обставина, зокрема могли збільшитись розводи, з`явитись грибок тощо.
Твердження суду першої інстанції «без присутності відповідачки, даний звіт ґрунтується, зокрема, на актах від 07 червня 2024 року та від 08 серпня 2024 року обстеження квартири АДРЕСА_1 » та «Під час складання звіту було досліджено лише приміщення квартири76, по АДРЕСА_8 . Таким чином, цим висновком не встановлено факту залиття квартири АДРЕСА_1 саме 06 червня 2024 року із зазначенням причин такого залиття» є хибними так як обставини, що огляд квартири АДРЕСА_5 відбувався без присутності відповідача і досліджено було лише квартиру позивача не свідчать про невідповідність Звіту вимогам Правил, а також не спростовує обставини, встановлені у цих документах.
Щодо висновку суду першої інстанції: «звіт не містить висновку про причинний зв`язок між залиттям і розміром ремонтних робіт, а також того, що дії відповідача були неправомірними між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок» апелянт звертає увагу, що даним звітом досліджувалось питання щодо розміру матеріальних збитків, завданих позивачу в результаті затоплення квартири, а не питання причин пошкоджень чи причетності відповідача до залиття.
Даний звіт не є висновками судового експерта, до яких встановлені вимоги, на дотриманні яких наполягає відповідач, яка не надала суду жодних доказів щодо відсутності вини на спростування доводів позивача, тоді як дане спростування, відповідно до ЦПК України, покладено на сторону відповідача.
Враховуючи дані обставини, апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Бучасервіс», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.
02 березня 2026 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу в якому остання посилалась на те, що в період з 11 травня 2024 року по 26 серпня 2024 року, на час якого припадає заявлене залиття квартири АДРЕСА_1 (06 червня 2024 року), що належить на праві власності позивачу, в квартирі відповідача АДРЕСА_2 проживав ОСОБА_3 наймач на підставі Договору найму (оренди) нерухомого майна від 11 травня 2024 року і про це від самого початку було відомо позивачу. 
Відтак, відповідач не перебувала в квартирі, не користувалася нею та отримувала інформацію зі слів наймача ( ОСОБА_3 ), який на той час разом із родиною проживав у квартирі АДРЕСА_3 . Квартира була передана наймачу у належному стані зі всіма справними комунікаціями та обладнанням, про що зазначено в акті приймання- передачі квартири, що є в матеріалах справи.
Крім цього, відповідач вказує, що апеляційна скарга стверджує неналежну оцінку доказів судом першої інстанції, однак, як правильно врахував суд першої інстанції, жоден із актів не відповідає вимогам Правил, акти не містять відомостей про ознайомлення з ним мешканців квартир, а також не містять їх підписів, акти не містять висновків і рекомендації комісії про те, що необхідно зробити, в актах не зафіксовано відомостей щодо винної сторони, а також інші необхідні для такого документа реквізити, вказані площі приміщень не відповідають технічному паспорту. 
Твердження позивача (скаржника) про те, що до залиття її квартири призвело неналежне утримання внутрішніх комунікацій в квартирі відповідача, є винятково припущенням позивача, адже у даному випадку дійти відповідного висновку можливо лише при огляді місця, де сталася аварія, або шляхом проведення експертизи.
Враховуючи вказане з доводів та доказів поданих стороною позивача не встановлено, що залиття та шкода через залиття мали місце внаслідок протиправних дій відповідача та є наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та наявною шкодою.
Таким чином, відповідач просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судове засідання апелянт не з`явилась, про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції повідомлена належним чином.
Разом з цим, 25 травня 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд апеляційної скарги без її участі.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку відповідачки, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 липня 2011 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .
06 червня 2024 року сталося залиття квартири АДРЕСА_1 .
За фактом залиття, в.о. головного інженера ОСОБА_8 та майстра ОСОБА_7 був складений Акт обстеження від 07 червня 2024 року про залиття квартири АДРЕСА_1 з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 .
В подальшому було складено Акт обстеження від 08 серпня 2024 року, складений ОСОБА_8 та підписаний ОСОБА_8 , в якості в.о. головного інженера та Акт обстеження від 08 серпня 2024 року, складений ОСОБА_8 , за підписом ОСОБА_8 , в якості начальника ЖЕВ, та ОСОБА_9 , в якості в.о. головного інженера, підписаний ОСОБА_3 .
Відповідно до даних Актів встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_1 розпочалось з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 причина залиття підтоплення знизу пральної машини. У квартирі АДРЕСА_5 було виявлено пошкодження: на кухні - деформування гіпсокартону підвісної стелі, залито газовий котел та електрику, у ванній кімнаті - плитка на стіні почала відставати, вітальня - пошкоджена стеля з гіпсокартону, деформація лиштви з двох сторін, коробки та міжкімнатної двері, тріщини штукатурки на стелі, відшарування шпалер, ознаки грибку на шпалівці, коридор - відшарування декоративних гіпсових плиток, деформація дверного коробу, деформація низу правої, лівої бокових стійок та нижньої горизонтальної панелі (цоколь підлоги) шафи-купе.
Згідно Інформаційної довідки № 401194387 від 28 жовтня 2024 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником об`єкта нерухомого майна (квартири), за адресою: АДРЕСА_4 є відповідачка ОСОБА_2 
29 липня 2024 року ФОП ОСОБА_4 проведено огляд пошкоджень оздоблення та вбудованих меблів після залиття кв. АДРЕСА_1 , виявлено наступні пошкодження: ванна - відшарування від основи керамічних плит стіни близько 2,4 кв.м.; відшарування багету підвісної стелі; коридор - відшарування декоративних гіпсових плит стіни біля шафи-купе близько 2,5 кв.м.; деформація дверного коробу ванної кімнати; деформація низу правої, лівої бокових стійок та нижньої горизонтальної панелі (цоколь підлоги) шафи-купе; кухня - деформування гіпсокартону підвісної стелі по стиках плит по всій площі; відшарування та обвисання шпалер стін близько 3,5 кв.м.; розводи жовтого кольору на поверхні шпаклівки стін близько 1,4 кв.м.; кімната: розводи на поверхні водоемульсійного покриття стелі/підвісної стелі близько 1.3 кв.м.; відшарування шпалер стін по стикам полотнищ; відшарування штукатурки стіни з появою тріщини близько 3 пог.м з кутом розкриття близько 1,3 см.; деформація лиштви з двох сторін, коробки та міжкімнатної двері; на поверхні шпаклівки стіни наявні ознаки грибка чорного кольору близько 1,7 кв.м. В кімнаті та кухні відчувається характерний запах грибка. Після повного демонтажу оздоблення ймовірне виявлення скритих дефектів. Експлуатаційних дефектів оздоблення не виявлено.
17 серпня 2024 року оцінювачем ФОП ОСОБА_4 складено звіт № 104/24 про оцінку збитків, нанесених власнику квартири АДРЕСА_1 .
Згідно зі Звітом 104/24 про оцінку збитків від 17 серпня 2024 року розмір майнової шкоди становить - 137 867 грн. 00 коп.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 на підтвердження заявлених нею позовних вимог подала до суду Акт обстеження від 07 серпня 2024 року, Додатковий акт від 28 вересня 2024 року, Акт обстеження від 08 серпня 2024 року, Акт обстеження від 08 серпня 2024 року, Звіт 104/24 про оцінку збитків від 17 серпня 2024 року.
Із Акта обстеження від 07 червня 2024 року встановлено, що останній не містить висновків про винну особу та обсяги робіт, необхідні для усунення наслідків залиття; в акті відсутні відомості про обстеження квартири АДРЕСА_3 , комісія не визнала причини залиття. Не вказано в акті і про присутність під час його складання заінтересованих осіб з боку винної та потерпілої сторони, а також відсутні відомості про відмову відповідача від підпису складеного акту та не дотримано форми та змісту акту, як то передбачено Додатком № 4 до Правил.
Крім того з наведеного акту вбачається, що комісійне обстеження 07 червня 2024 року та складання відповідного акту від 07 червня 2024 року проведено без участі відповідача та без його належного інформування про проведення комісійного обстеження, а також без обстеження квартири АДРЕСА_3 .
В Акті обстеження від 07 червня 2024 року не вказано представниками якої організації є учасники комісії: ОСОБА_8 та ОСОБА_13, та в якій ролі вони діють відповідно до Правил та чи наділені взагалі такі особи відповідними повноваженнями.
У свою чергу Акт обстеження від 08 серпня 2024 року №1 та Акт обстеження від 08 серпня 2024 року №2 складені через 2 (два) місяці після заявленого випадку залиття квартири позивача.
Акт обстеження від 08 серпня 2024 року №1 складено комісією у складі однієї особи та підписано ОСОБА_8 в якості в.о. головного інженера, в той же час Акт обстеження від 08 серпня 2024 року №2 підписано ОСОБА_8 вже в якості начальника ЖЕВ, при цьому в.о. головного інженера вказано ОСОБА_9 .
В інших аспектах Акт обстеження від 08 серпня 2024 року №1 та Акт обстеження від 08 серпня 2024 року №2 містять такі ж недоліки, як і Акт обстеження від 07 серпня 2024 року (не містять висновків про винну особу та обсяги робіт, необхідні для усунення наслідків залиття; відсутні відомості про обстеження квартири АДРЕСА_3 ; не вказано про присутність під час його складання заінтересованих осіб з боку винної та потерпілої сторони, а також відсутні відомості про відмову відповідача від підпису складеного акту та не дотримано форми та змісту як то передбачено Додатком № 4 до Правил).
Щодо Додаткового акту від 28 серпня 2024 року, то він являє собою версію подій, що трапилися 06 серпня 2024 року, з точки зору позивача ОСОБА_1 , написаний від її імені, однак не містить власноручного підпису позивача та дати його написання. Разом з тим, цей Додатковий акт підписано 28 серпня 2024 року трьома особами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_3 .
У зв`язку із цим, суд першої інстанції вважав наведені акти неналежними доказами, що відповідає висновкам викладеним у постановах Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №711/7670/16-ц (провадження №61-23957св18), від 22.05.2019 у справі №640/8205/17 (провадження №61-3662св19) від 10.05.2018 у справі № 465/2120/14-ц (провадження № 61-892 св 17) та від 21.02.2018 у справі №2-1974/11 (провадження №61-4574 св18).
З наданого суду Звіту № 104/24 про оцінку збитків, нанесених власнику квартири АДРЕСА_1 , складеного 17.08.2024 року оцінювачем ФОП ОСОБА_4 , не можливо встановити причину затоплення квартири позивачки.
Із дослідженого в суді звіту видно, що обстеження квартири АДРЕСА_1 було проведено 27 липня 2024 року, тобто майже через два місяці після виявлення позивачкою 06 червня 2024 року залиття належної їй квартири; без присутності відповідачки, даний звіт ґрунтується, зокрема, на актах від 07 червня 2024 року та від 08 серпня 2024 року обстеження квартири АДРЕСА_1 ; звіт не містить висновку про причинний зв`язок між залиттям і розміром ремонтних робіт, а також того, що дії відповідача були неправомірними між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Під час складання звіту було досліджено лише приміщення квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, цим висновком не встановлено факту залиття квартири АДРЕСА_1 саме 06 червня 2024 року із зазначенням причин такого залиття.
Крім того, відповідачка заперечуючи наданий стороною позивача звіт, провела рецензію наданого Звіту та надала суду копію Рецензії від 25.11.2024 р., виконаної ТОВ «Експерт ІН» на Звіт №104/24 про оцінку збитків ФОП « ОСОБА_4 » від 17.08.2024 р.
Відповідно до Рецензії від 25.11.2024 р., виконаної ТОВ «Експерт ІН» на Звіт №104/24 про оцінку збитків ФОП « ОСОБА_4 » від 17.08.2024 р., за результатами рецензування виявлено чисельні помилки оцінювача при підготовці Звіту про оцінку збитків. Загальний висновок рецензента: «Звіт класифікується за ознакою абзацу четвертого пункту 67 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 №1440, як такий, що не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки. Звіт може використовуватися з метою, визначеною у звіті, виключно після виправлення зазначених недоліків.»
Поряд з тим, суд вказує, що рецензування висновків експерта не є процесуально дією і складений за його результатами документ не має доказового значення. В розумінні цивільного процесуального закону рецензія не є тим засобом, який спростовує висновок експертизи, оскільки інститут рецензування висновків судових експертів - це форма внутрішньовідомчого контролю за якістю експертної роботи, а отже не підтверджує наявності нововиявлених обставин у цьому провадженні.
При цьому жодна із сторін не заявляла клопотання про призначення у справі будівельно-технічної експертизи для встановлення причини залиття квартири позивача та визначення розміру заподіяних збитків.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції виснував, що позивачем ОСОБА_1 , не доведено належними і допустимими доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди, якими саме неправомірними діями відповідача їй заподіяно шкоду і того, що між цими діями та завданою шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина відповідача, подані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог докази не містять сукупності елементів для настання цивільно-правової відповідальності відповідача, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди є необґрунтованими та у суді недоведеними, тому у задоволенні позову було відмовлено.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Частиною другої статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Зобов`язання щодо відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала на підставі частини першої статті 1166 ЦК України. Для покладення на особу-правопорушника відповідальності за заподіяну майнову шкоду необхідна наявність складу цивільного правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина особи, яка завдала шкоду.
Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, та за принципом змагальності сторін доводяться особою, яка звертається із відповідними вимогами.
Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.
Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину. Подібний висновок містить постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20.
У даній справі факт залиття квартири підтверджується актом обстеження від 07 червня 2024 року про залиття квартири АДРЕСА_1 з вище розташованої квартири АДРЕСА_2 та актами обстеження від 08 серпня 2024 року, складеними ОСОБА_8 та підписаними ОСОБА_8 , в якості в.о. головного інженера та актом обстеження від 08 серпня 2024 року, складений ОСОБА_8 , за підписом ОСОБА_8 , в якості начальника ЖЕВ, та ОСОБА_9 , в якості в.о. головного інженера, та підписаний ОСОБА_3 .
Так,відповідно до п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій у разі аварії і залиття квартир складається відповідний акт (додатком 4 до Правил встановлено форму акта).
Акт складається комісією за участю представників організації, яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, та організації, яка обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення, представника будинку або будинкового комітету і затверджується начальником організації, яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; у присутності зацікавлених осіб як від потерпілої, так і від винної сторін.
В акті повинно бути відображено: дата його складання; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, що зазнала шкоди; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, з вини якого сталося залиття; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей; висновок комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність і у такому випадку в акті має бути зазначено, що такі особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин.
Встановлено, що акти обстеження від 07 червня 2024 року та 08 серпня 2024 року мають повний опис залиття та пошкоджень, які ним заподіяні, чітко вказують причину залиття (внаслідок залиття з вище розташованої квартири АДРЕСА_3 по причині підтікання зливу з пральної машини), а тому наявні підстави для висновку, що позивач підтвердила факт заподіяння майнової шкоди саме відповідачем, як власником квартири.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про те, що акти від 07 серпня 2024 року та 08 серпня 2024 року складені відповідно до п. 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, а тому є належними та допустимими доказом у розумінні ст. 77,78 ЦПК України та підтверджують факт та причини залиття квартири позивача, знайшли своє підтвердження.
Також, додатковою підставою вважати, що позивачу було завдано шкоди та наявність причино-наслідкового зв`язку свідчить і складений додатковий акт від 28 червня 2024 року, який, крім іншого, засвідчений підписом ОСОБА_3 та поясненнями останнього (орендаря квартири АДРЕСА_3 на час залиття), зокрема в яких останній зазначив, що 07 серпня 2024 року надав доступ до квартири АДРЕСА_3 для огляду комісією.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових тверджень про не відповідність актів, оскільки у даних актах проставлена печатка Комунального підприємства «Бучасервіс», що свідчить про складення таких актів уповноваженими особами. 
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що обов`язкового складення актів безпосередньо у момент залиття Правила не вимагають.
Будь-яких доказів на спростування зазначених у актах відомостей про події залиття, причини та обсяги пошкоджень стороною відповідача не було надано, а тому твердження суду першої інстанції та доводи відповідача про недоведеність позовних вимог у цій частині, а також неналежність і недопустимість вказаних актів, як доказів є неприйнятними.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 369/8038/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано: доводи касаційної скарги, що акт від 05 травня 2017 року не є належним та допустимим доказом у справі, зводяться до незгоди із письмовими доказами, оцінка яким надана судами першої та апеляційної інстанцій. Разом з цим слід вважати, що акт є первинним документом, що засвідчує факт певної події, а тому не може ґрунтуватися на інших документах.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Виходячи із визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.
У даній справі відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення будь яких судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача, спростування розміру заподіяної шкоди не заявив та не надав інших доказів щодо іншого розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 263/14437/19 вказано, що «суди не врахували, що за встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину. Доказів на спростування відсутності протиправності та вини, а також розміру завданої позивачу майнової шкоди ККП «Маріупольтепломережа» не надало, правом на призначення у справі судових будівельно-технічної та оціночної експертизи не скористалося; помилковим є висновки суду першої інстанції, що надані позивачем акти не відповідають Додатку 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, а тому є недопустимими доказами, оскільки наявність шкоди та причинний зв`язок позивач може доводити будь-якими засобами доказування. Зазначені Правила не передбачають можливість встановлення вказаних обставин виключно актом, складеним за формою Додатку 4, а в пункті 2.3.6. Правил передбачено лише можливість складення такого акту у разі залиття, аварії квартир».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). 
Так, долучене експертне дослідження проведено ФОП « ОСОБА_4 », який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправильний висновок, дослідження містить обґрунтовані відповіді на поставлені питання, поряд із дослідженням письмових матеріалів проведено огляд об`єктів будівельно-технічного дослідження із зазначенням дати огляду та отриманих результатів з фотофіксацією, а тому колегія суддів вважає, що проведена експертиза у силу ст. 77, 78 ЦПК є належним і допустимим доказом розміру завданого збитку позивачу, а іншого стороною відповідача не було спростовано та не заявлено в ході розгляду справи клопотання про призначення експертизи, з метою спростування доводів.
Відтак, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що звіт від 17 серпня 2024 року №104/24 про оцінку збитків, нанесених власниці квартири АДРЕСА_1 , у відповідності до якого встановлено розмір майнової шкоди, а саме: 137 8367 грн. 00 коп., є належним, допустимим та достовірним доказом розміру завдання шкоди.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції пославшись на те, що зі звіту про оцінку збитків, не можливо встановити причину затоплення квартири позивачки, не вірно надав оцінку даному доказу, оскільки вказаний звіт не має на меті встановлення причини затоплення, а має на меті встановлення розміру збитку позивача в результаті залиття об`єкту який був предметом дослідження експерта.
Також, колегія суддів вважає, доречними доводи позивача, що під час обстеження наслідків та причин зазначеної вище ситуації фахівцями обслуговуючої організації було виявлено, що залиття розпочалось з квартири АДРЕСА_3 (підтоплення знизу пральної машини), що підтверджується актом обстеження від 08 серпня 2024 року, що скріплений підписами працівників уповноваженого на складання такого акту органами та містить печатку, який не був спростований відповідачем.
Так, відповідальність за утримання внутрішніх квартирних комунікацій водовідведення, водопостачання та санітарно-технічного обладнання встановленого у приміщеннях квартир житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_4 , повністю лягає на власника житлового приміщення. 
Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19).
Для розгляду спорів про відшкодування шкоди, завданої залиттям, має значення встановлення місця аварії та розмежування відповідальності виконавця та споживача (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 11.03.2021 у справі № 488/4653/18).
Відтак, оскільки протікання відбулося на внутрішньоквартирній мережі, відповідальність за стан якої згідно ст. 322 ЦК України несе власник, обов`язок з відшкодування шкоди покладається на  ОСОБА_2 , а іншого у спростування відповідачем не було надано.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не позбавлена права за наявності підстав, відповідно до статті 544 Цивільного кодексу України, звернутись до орендаря в порядку права зворотньої вимоги (регресу) боржника, який виконав солідарний обов`язок.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.
За таких обставин, встановивши, що позивач довела факт заподіяння шкоди належними та допустимими доказами, розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири, врахувавши акти про залиття квартири та висновок експерта, обставини та тривалість часу, протягом якого позивач вживає заходи для відновлення своїх порушених прав, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вище наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Бучасервіс», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, то на користь останньої підлягає стягненню судовий збір з ОСОБА_2 за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1 378,67 грн. та за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 2 067,00, а всього 3 445,67 грн.
Також, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать, серед іншого витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 6, 8, 9 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Таким чином, оскільки витрати позивача за проведення оцінки збитків підтверджені то колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума у розмірі 7000,00 грн., за проведення оцінки збитків.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт наданих послуг, платіжний документ про оплату таких послуг, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
Представництво інтересів ОСОБА_12 здійснював адвокат Ясинецький О.А. на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 серпня 2024 року.
Відповідно до п.3.1 Договору за надання правової (правничої) допомоги п.п. 2.3.1. -2.3.8. цього Договору Клієнт зобов`язується сплачувати адвокату гонорар на підставі акту надання послуг, який підписується сторонами (або їх представниками) та/або виставлених рахунків. 
23 вересня 2024 року адвокат Ясинецький О.А. та позивач підписали Акт надання послуг, у відповідності до якого адвокатом було виконано ряд послуг на загальну суму у розмірі 15 000,00 грн.
Позивач оплатила послуги адвоката у розмірі 15 000,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №85. 
За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, однак в рамках розгляду даної справи до суду першої інстанції такого клопотання не надходило.
З урахуванням вказаних вище положень закону та правових висновків Верховного Суду, з огляду на фактичний обсяг послуг, наданих позивачу, їх дійсність, необхідність, відповідність складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів вважає співмірними витрати позивача на професійну правничу допомогу за розгляд справи у розмірі 15 000,00 грн, оскільки саме такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, їх дійсності та виконаній адвокатом роботі, з урахуванням складності справи, та типовості спірних правовідносин.
Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року - задовольнити.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Бучасервіс», ОСОБА_3 про відшкодування шкоди - задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь  ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_9 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири у розмірі 137 867 (сто тридцять сім тисяч вісімсот шістдесят сім) грн. 00 коп.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь  ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_9 ) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1378,67 грн. та за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 2067,00 грн., а всього 3 445 (три тисячі чотириста сорок п`ять) грн. 67 коп.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь  ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_9 ) витрати за проведення оцінки збитку у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь  ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_9 ) витрати на правову допомогу у судді першої інстанції у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 28 травня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова