ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 736/1003/24 
провадження № 61-3878св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
заявник -  ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Юрій Михайлович, 
заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 23 грудня 2025 року у складі судді Пархомчук Т. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у складі колегії суддів Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Юрія Михайловича, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,  ОСОБА_2 , 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст заявлених вимог 

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»), ОСОБА_2 , у якій просила визнати протиправними дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю. М., що полягали у стягненні з її пенсійного рахунку грошових коштів у розмірі 16 439,22 грн, а також зобов`язати зазначеного виконавця негайно повернути ці кошти на рахунок, з якого вони були стягнуті. 

Свою скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими російською федерацією, який набрав чинності 20 березня 2025 року. 

Відповідно до Закону України від 11 квітня 2023 року № 3048-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану» (далі - Закон № 3048-ІХ), який набрав чинності 06 травня 2023 року, у період дії воєнного стану в Україні заборонено вживати заходи примусового виконання рішень на території Корюківської міської територіальної громади, яка включена до зазначеного Переліку. 

Заявник вказувала, що приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю. М. прийняв три постанови про відкриття виконавчих проваджень, у яких вона визначена боржником, із зазначенням місця здійснення виконавчих дій за адресою: АДРЕСА_1 . 

За таких обставин заявник вважала, що приватний виконавець усупереч забороні, встановленій Законом № 3048-ІХ та вказаним наказом, протиправно здійснив 22 вересня 2025 року стягнення грошових коштів з її пенсійного рахунку у розмірі 16 439,22 грн. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Корюківський районний суд Чернігівської області ухвалою від 23 грудня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив. 

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 5 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 

Стягнув з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю. М. 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що на момент списання грошових коштів у сумі 16 439,22 грн з рахунку боржника Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») не визначило такі кошти як такі, на які відповідно до закону заборонено звертати стягнення, у зв`язку з чим виконало платіжну інструкцію приватного виконавця та допустило можливість накладення арешту і примусового списання коштів. 

Суд також зазначив, що виконавче провадження було відкрито до включення Корюківської міської територіальної громади до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими. 

Крім того, платіжну вимогу було адресовано до АТ «Ощадбанк», головний офіс якого розташований у місті Києві, тобто поза межами зазначеного Переліку, у зв`язку з чим встановлена законом заборона на примусове виконання судових рішень не поширюється на територію міста Києва як місце вчинення відповідних виконавчих дій. 

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що у приватного виконавця були відсутні правові підстави для утримання від відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій, незважаючи на перебування боржника на території, віднесеній до зони бойових дій, за умови функціонування на ній державних електронних інформаційних ресурсів. 

Також суд врахував, що обслуговуючий банк не повідомив виконавця про належність коштів на рахунку боржника до таких, на які поширюється заборона на звернення стягнення, у зв`язку з чим не встановив підстав для визнання дій приватного виконавця Приходька Ю. М. протиправними та дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги. 

Чернігівський апеляційний суд постановою від 18 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 23 грудня 2025 року - без змін. 

Стягнув з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю. М. 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що оскаржувані ОСОБА_1 виконавчі дії були вчинені приватним виконавцем у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження за місцезнаходженням приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області (місто Чернігів), територія якого не віднесена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими російською федерацією. При цьому приватний виконавець не здійснював заходів примусового виконання рішень на територіях, включених до зазначеного Переліку, оскільки юридичною адресою обслуговуючого банку, який здійснив списання коштів з рахунку ОСОБА_1 , є місто Київ, на яке не поширюється встановлена законом заборона на вчинення виконавчих дій. 

З огляду на викладене апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю. М. 

Крім того, апеляційний суд зазначив, що посилання заявника на факт реєстрації її місця проживання, місця роботи та отримання доходу у місті Корюківка як на підставу для заборони вчинення заходів примусового виконання судового рішення не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки місцем відкриття виконавчого провадження є місто Чернігів, а місцем вчинення виконавчих дій (списання грошових коштів з рахунку) - місто Київ. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 23 грудня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги на дії приватного виконавця у повному обсязі; постановити окрему ухвалу щодо допущення суддею Корюківського районного суду Чернігівської області ОСОБА_3 численних умисних порушень норм законодавства під час постановлення ухвали від 23 грудня 2025 року; постановити окрему ухвалу щодо допущення суддями Чернігівського апеляційного суду Висоцькою Н. В., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 численних умисних порушень норм законодавства під час ухвалення постанови від 18 лютого 2026 року. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 905/2368/15, від 24 квітня 2023 року у справі № 910/5953/17, від 10 травня 2023 року у справі № 904/1708/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини першої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідно до Закону № 3048-ІХ у період дії воєнного стану в Україні заборонено вживати заходи примусового виконання судових рішень на території Корюківської міської територіальної громади, яка включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими. 

Заявник зазначає, що вона зареєстрована, фактично проживає та працює на території цієї громади, а також отримувала належні їй кошти через касу та банкомати АТ «Ощадбанк», розташовані на цій території. 

На думку заявника, місце її реєстрації та проживання збігається з місцем вчинення виконавчих дій, оскільки у всіх трьох постановах про відкриття виконавчих проваджень, у яких вона зазначена боржником, визначено адресу примусового виконання: АДРЕСА_1 . 

Отже, приватний виконавець усупереч заборонам, встановленим Законом № 3048-ІХ та наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, який набрав чинності 20 березня 2025 року, протиправно здійснив 22 вересня 2025 року стягнення грошових коштів з її пенсійного рахунку у сумі 16 439,22 грн. 

Крім того, заявник посилається на істотні порушення норм процесуального права під час розгляду справи судом першої інстанції. Зокрема, відповідно до протоколу від 29 вересня 2025 року передання судової справи раніше визначеному складу суду справу № 736/1003/24 (провадження № 4-с/736/17/25) передано для розгляду судді Корюківського районного суду Чернігівської області Пархомчук Т. В., при цьому у протоколі зазначено категорію справи як «інші скарги та заяви в процесі виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)», що, на переконання заявника, свідчить про порушення правил визначення категорії справи. 

Заявник вважає, що передання справи раніше визначеному складу суду здійснено всупереч вимогам статті 33 ЦПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, що відповідно до статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення у зв`язку з розглядом справи неповноважним складом суду. 

Також ОСОБА_1 зазначає, що за відсутності судового рішення про залучення до участі у справі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» суд першої інстанції безпідставно допустив участь цього товариства у справі, прийняв подані ним документи та стягнув з неї витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн. 

Крім того, суд першої інстанції, всупереч вимогам статей 89, 137, 141 ЦПК України, не надав належної оцінки співмірності заявлених ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та приватним виконавцем Приходьком Ю. М. витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг та значенням справи для сторін. 

Аргументи інших учасників справи 

У квітні 2026 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю. М. подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 06 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Корюківського районного суду Чернігівської області. 

28 квітня 2026 року матеріали справи № 736/1003/24 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 06 травня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_3 на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю. М. перебувають виконавчі листи № 736/1003/24, видані 22 січня 2025 року Корюківським районним судом Чернігівської області, а саме: 

- про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» судового збору у розмірі по 1 514,00 грн з кожного; 

- про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 3 250,00 грн з кожного; 

- про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 85 889,73 грн. 

12 лютого 2025 року приватний виконавець прийняв постанови про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та № НОМЕР_6, якими боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, а також попереджено про відповідальність за її неподання або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 

Цього ж дня, 12 лютого 2025 року, постановою приватного виконавця зазначені виконавчі провадження об`єднано у зведене виконавче провадження № НОМЕР_5, копії постанов про відкриття виконавчих проваджень направлено сторонам, що підтверджується матеріалами справи. 

Крім того, 12 лютого 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Приходько Ю. М. прийняв постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3. 

14 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала приватному виконавцю заяву про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій № НОМЕР_1 , відкритого в Чернігівському обласному управлінні АТ «Ощадбанк». 

16 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про відкликання зазначеної заяви від 14 лютого 2025 року, а 17 лютого 2025 року подала нову заяву про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій № НОМЕР_2 , відкритого в Чернігівському обласному управлінні АТ «Ощадбанк». 

20 лютого 2025 року приватний виконавець Приходько Ю. М. прийняв постанову про визначення поточного рахунку фізичної особи - боржника у банку для здійснення видаткових операцій, якою визначено поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , відкритий у Чернігівському обласному управлінні АТ «Ощадбанк». 

Надалі ОСОБА_1 повторно звернулася до приватного виконавця із заявою про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій № НОМЕР_1 замість раніше визначеного рахунку № НОМЕР_2 . 

Приватний виконавець направив до АТ «Ощадбанк» платіжні інструкції на списання коштів з рахунків боржника, зокрема платіжну інструкцію від 22 вересня 2025 року № 2036040629226 щодо рахунку № НОМЕР_1 . 

Зазначена платіжна інструкція була виконана банком 22 вересня 2025 року після 17:00, унаслідок чого на депозитний рахунок приватного виконавця зараховано грошові кошти у сумі 16 439,22 грн, списані з рахунку, що належить ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

У пункті 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця. 

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 

Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно зі статтею 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом. 

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. 

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення. 

У частині першій статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 

Однією із засад виконавчого провадження є співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями (пункт 8 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). 

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. 

Згідно зчастиною першою, пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (пункт 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»). 

Відповідно до частин першої-четвертої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України. Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій. Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що знаходяться на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України. 

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. 

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався. 

Верховна Рада України прийняла Закон України від 28 липня 2022 року № 2468-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння процесам релокації підприємств в умовах воєнного стану та економічного відновлення держави» (набрав чинності 19 серпня 2022 року), яким абзац п`ятнадцятий пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» викладено у редакції, відповідно до якої забороняється відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), відповідно до переліку, затвердженого уповноваженим центральним органом виконавчої влади. 

Водночас абзацом дванадцятим пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» передбачено окремі випадки зупинення вчинення виконавчих дій, зокрема у виконавчих провадженнях, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, органи військового управління, військові формування та інші визначені законом суб`єкти, а також у справах про стягнення з фізичних осіб заборгованості за житлово-комунальні послуги на територіях, віднесених до територій проведення воєнних (бойових) дій або тимчасової окупації. 

На відміну від абзацу дванадцятого пункту 10-2 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження», яким законодавець прямо визначив коло суб`єктів, щодо яких застосовується зупинення виконавчих дій, абзац п`ятнадцятий цього пункту не містить визначення окремих категорій боржників, стосовно яких поширюється встановлена заборона. 

Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що заборона, передбачена абзацом п`ятнадцятим пункту 10-2 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження», пов`язується саме з територією відкриття виконавчого провадження та територією вчинення заходів примусового виконання рішення, а не з місцем реєстрації, проживання чи місцезнаходження боржника. 

Сам собою факт реєстрації чи місцезнаходження боржника на території територіальної громади, включеної до відповідного Переліку, за відсутності здійснення виконавчих дій на такій території не свідчить про поширення встановленої законом заборони на відповідні виконавчі правовідносини. 

Відповідна заборона стосується виключно відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на територіях, визначених законом. 

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 березня 2023 року у справі № 905/2368/15, від 24 квітня 2023 року у справі № 910/5953/17, від 10 травня 2023 року у справі № 904/1708/22 та від 27 лютого 2025 року у справі № 904/3743/22. 

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» розмежовано території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема на території можливих бойових дій та території активних бойових дій. 

Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 13 січня 2023 року № 45 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року № 1364», яка набрала чинності 21 січня 2023 року, внесено зміни до зазначеної постанови, якими абзац тринадцятий пункту 1 викладено в новій редакції, відповідно до якої території, для яких не визначена дата завершення бойових дій (дата припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації російською федерацією, вважаються такими, на яких ведуться бойові дії або які є тимчасово окупованими російською федерацією. Прирівнювання територій, для яких не визначена дата припинення можливості бойових дій, до територій, на яких ведуться бойові дії, не застосовується до питань зупинення вчинення виконавчих дій, заборони відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень у випадках, передбачених пунктом 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження». 

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, який набрав чинності 27 грудня 2022 року, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими російською федерацією. 

Відповідно до розділу І зазначеного Переліку (у редакції, чинній станом на 29 листопада 2024 року) Корюківську міську територіальну громаду Корюківського району Чернігівської області віднесено до території можливих бойових дій у періоди з 29 червня 2022 року до 22 вересня 2022 року, а також з 17 листопада 2023 року без визначення дати припинення можливості бойових дій (підпункт 1.10 Переліку). 

Водночас згідно з розділом ІІ Переліку територія Корюківського району Чернігівської області у період з 24 лютого 2022 року до 03 квітня 2022 року перебувала під тимчасовою окупацією російської федерації. 

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, який набрав чинності 20 березня 2025 року, визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією». 

Одночасно зазначеним наказом затверджено новий Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими російською федерацією, яким також визначено класифікацію таких територій. Зокрема, території поділяються на: I) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, що, у свою чергу, включають території можливих бойових дій, території активних бойових дій та території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; II) тимчасово окуповані російською федерацією території України. 

Відповідно до цього Переліку Корюківську міську територіальну громаду Корюківського району Чернігівської області віднесено до територій можливих бойових дій у періоди з 29 червня 2022 року до 22 вересня 2022 року, а також з 17 листопада 2023 року до 30 листопада 2024 року. 

Водночас у підпункті 3.7 розділу ІІІ Переліку передбачено, що з 01 грудня 2024 року Корюківська міська територіальна громада Корюківського району Чернігівської області віднесена до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, без визначення дати завершення бойових дій. 

Суди попередніх інстанцій установили, що оскаржувані ОСОБА_1 виконавчі дії вчинені приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю. М. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 із використанням Автоматизованої системи виконавчого провадження за місцезнаходженням приватного виконавця (проспект Перемоги, 139, офіс 420, місто Чернігів), територія якого не віднесена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. 

Заходи примусового виконання рішення не здійснювалися на території територіальних громад, щодо яких законом встановлено відповідні обмеження, оскільки юридичною адресою банківської установи, яка здійснила списання коштів з рахунку заявника, є місто Київ, на територію якого заборона, передбачена пунктом 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», не поширюється. 

Крім того, суди встановили, що станом на момент відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження № НОМЕР_3 (12 лютого 2025 року) територія, на якій зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , не була віднесена до територій проведення воєнних (бойових) дій або територій, що перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, яким Корюківську міську територіальну громаду віднесено до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, на той момент ще не набрав чинності. 

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність передбачених законом підстав для висновку щодо існування у приватного виконавця заборони на відкриття виконавчого провадження та вчинення заходів примусового виконання рішення лише з підстави реєстрації та проживання боржника на території, яка згодом була віднесена до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. 

Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 07 травня 2026 року у справі № 736/1003/24 (провадження № 61-5261ск26), постановленій у справі за скаргою ОСОБА_1 щодо оскарження дій приватного виконавця, пов`язаних зі зверненням стягнення на грошові кошти боржника. 

Посилання заявника на порушення порядку визначення складу суду відповідно до статті 33 ЦПК України є безпідставними з огляду на таке. 

Як відомо з матеріалів справи, рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2024 року, на підставі якого видано виконавчі листи № 736/1003/24 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» інфляційних втрат, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також судових витрат, ухвалено суддею Пархомчук Т. В. 

Відповідно до підпункту 2.3.39.10 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11 листопада 2024 року № 39 (із змінами, внесеними рішенням Ради суддів України від 26 березня 2025 року № 15, погодженими наказом ДСА України від 31 березня 2025 року № 119), передача судової справи раніше визначеному судді (судді-доповідачу) здійснюється щодо заяв і клопотань з процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, поданих до суду, який розглядав справу по суті. 

Отже, передання скарги на дії виконавця для розгляду судді, який ухвалював рішення у справі по суті, відповідає вимогам зазначеного Положення та не свідчить про порушення порядку автоматизованого розподілу справ. 

Сам собою факт зазначення у протоколі автоматизованого розподілу категорії справи як «інші скарги та заяви в процесі виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)» не свідчить про порушення порядку визначення судді, оскільки така класифікація має технічний характер і не впливає на законність визначення складу суду за умови дотримання автоматизованої процедури розподілу. При цьому заявник не надала жодних належних і допустимих доказів втручання в автоматизований розподіл справи або його здійснення з відхиленням від установлених правил. 

За таких обставин немає підстав вважати, що справу розглянуто неповноважним складом суду у розумінні статті 376 ЦПК України. 

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги щодо безпідставного залучення до участі у справі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Як відомо з матеріалів справи, зазначене товариство є стягувачем у виконавчому провадженні, дії у межах якого оскаржуються, а тому його участь у розгляді скарги є об`єктивно зумовленою характером спірних правовідносин та відповідає вимогам процесуального закону щодо забезпечення принципу змагальності сторін і права на участь у справі осіб, права та обов`язки яких можуть бути порушені або змінені судовим рішенням. 

Крім того, така участь узгоджується з положеннями частини першої статті 450 ЦПК України, відповідно до яких скарга розглядається судом у судовому засіданні за участю стягувача, боржника та державного виконавця або приватного виконавця, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються. 

За таких обставин відсутність окремої процесуальної ухвали про залучення зазначеного товариства не свідчить про порушення норм процесуального права та сама собою не є підставою для скасування судових рішень. 

Доводи касаційної скарги щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу також не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваних судових рішень, оскільки питання розподілу судових витрат вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи, критеріїв, передбачених статтями 137, 141 ЦПК України, а незгода сторони із визначеним судом розміром витрат сама собою не свідчить про неправильне застосування норм процесуального права. 

У цілому доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до власного тлумачення заявником норм права та незгоди з наданою судами оцінкою встановлених обставин справи. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Згідно зі статтею 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника. 

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Разом із тим у відзиві на касаційну скаргу приватний виконавець Приходько Ю. М. також просив суд відшкодувати йому за рахунок  ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за подання цього відзиву у розмірі 4 000,00 грн. 

Верховний Суд звертає увагу, що касаційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи. А саме: суд касаційної інстанції перевіряє відповідність касаційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 392 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 390 цього Кодексу, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження. 

З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина перша статті 395 ЦПК України). 

У частинах другій, четвертій статті 395 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи. 

Тобто надання відзиву на касаційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України). 

Подання касаційної скарги та відкриття касаційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності касаційної скарги. 

Отже, інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття касаційного провадження поданням відзиву на касаційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки у цьому випадку звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а отже, можуть розраховувати на відшкодування таких витрат у випадку відмови у задоволенні касаційної скарги. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, понесені приватним виконавцем витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції підлягають розподілу відповідно до вимог процесуального закону. 

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу приватний виконавець Приходько Ю. М. надав договір про надання правничої допомоги від 01 вересня 2022 року, укладений з адвокатом Прокоф`євим Б. І., детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) від 01 травня 2026 року, відповідно до якого розмір гонорару адвоката становить 4 000,00 грн, а також квитанцію до прибуткового касового ордера від 01 травня 2026 року, яка підтверджує оплату вартості наданих послуг. 

Відзив приватного виконавця на касаційну скаргу разом із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та доказами їх понесення був надісланий ОСОБА_1 через її електронний кабінет у порядку, передбаченому процесуальним законом. 

Згідно з повідомленням про доставлення електронного документа відзив на касаційну скаргу доставлено до електронного кабінету Іваненко В. Г. 02 травня 2026 року. 

Станом на час розгляду справи Верховним Судом заперечення або клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від Іваненко В. Г. не надходили. 

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21); 

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21). 

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18. 

Отже, з урахуванням положень частини четвертої статті 137 ЦПК України суд наділений правом зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 

Враховуючи відсутність клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, перевіривши подані докази на предмет їх належності та допустимості, оцінивши заявлені витрати з урахуванням критеріїв реальності, необхідності та співмірності, складності справи, характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи, а також керуючись принципами розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн є доведеними, обґрунтованими та співмірними зі складністю справи та обсягом наданих послуг, у зв`язку з чим підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Приходька Ю. М. 

Щодо постановлення окремих ухвал 

У касаційній скарзі ОСОБА_1 також просила Верховний Суд постановити окремі ухвали щодо допущення суддею Корюківського районного суду Чернігівської області Пархомчук Т. В., а також суддями Чернігівського апеляційного суду Висоцькою Н. В., Мамоновою О. Є. та Шитченко Н. В. численних умисних порушень норм законодавства під час ухвалення відповідних судових рішень. 

Клопотання заявника про постановлення окремих ухвал не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Згідно зі статтею 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу. 

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення (частина десята статті 262 ЦПК України). 

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначив, що під час вирішення питання про постановлення окремої ухвали суд має встановити наявність порушення закону, при цьому таке повноваження є дискреційним правом суду, а не його обов`язком. 

Постановлення окремої ухвали можливе лише за наявності очевидних, належним чином встановлених порушень, які не можуть бути усунуті шляхом скасування або зміни судового рішення у відповідній справі. 

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо нібито допущених судами попередніх інстанцій порушень норм процесуального права фактично зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями та їх правовою оцінкою, що саме собою не є підставою для постановлення окремої ухвали. 

Крім того, перевірка правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права здійснюється у межах касаційного перегляду відповідно до статті 400 ЦПК України та реалізується шляхом скасування чи зміни судових рішень у разі встановлення підстав, передбачених статтями 409, 412 цього Кодексу, а не шляхом постановлення окремих ухвал щодо суддів. 

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі не встановлено таких порушень норм процесуального права або недоліків у діяльності судів першої та апеляційної інстанцій, які б потребували додаткового процесуального реагування у формі постановлення окремої ухвали. 

За таких обставин підстав для постановлення окремих ухвал немає, у зв`язку з чим у задоволенні відповідного клопотання заявника слід відмовити. 

Керуючись статтями 262, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 23 грудня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року залишити без змін. 

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп. витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги у суді касаційної інстанції. 

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремих ухвал відмовити. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	С. О. Карпенко  	
	І. В. Литвиненко