Справа № 645/7186/25
Провадження № 2/645/523/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України 
29 квітня 2026 р.   м. Харків

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Федорової О.В.
за участю секретаря судового засідання Карпунець Д.І.,
сторони по справі:
представник позивача Редька С.І.
відповідач ОСОБА_1 
представник відповідача адвокат Зарубін Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом:
Комунального підприємства «Харківські теплові мережі»
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, 
в с т а н о в и в:
Позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до Немишлянського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2021 року по 31.10.2024 року у розмірі 64354,73 грн.. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачу належить квартира 1-го поверху житлового будинку загальною площею 56,7 м. кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок з централізованою системою опалення, теплопостачання якого здійснює КП «Харківські теплові мережі». Позивачем надавались послуги з теплопостачання до вказаного житлового будинку, зокрема, і до нежитлових приміщень відповідача, що підтверджується актами підключення/відключення споживача до джерела теплової енергії. Проте відповідач свої зобов`язання щодо своєчасної сплати за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2021 року по 31.10.2024 не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена.
Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 14 жовтня 2025 року позовну заяву Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 22 жовтня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.
18.12.2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_2 надав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що згідно з Договором купівлі-продажу від 10.02.2011 року та Відомостями з державного реєстру правочинів відповідачу належить квартира 1-го поверху житлового будинку загальною площею 56,7 м. кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок з централізованою системою опалення, теплопостачання якого здійснює КП «Харківські теплові мережі». В квартирі, яка належить відповідачу в період позову був розташований масажний кабінет. Згідно з довідкою про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований. Тарифи на послуги за теплопостачання встановлюються рішенням Харківської міської ради. Тарифи установлюються для чотирьох категорій споживачів: «населення», «бюджетні установи», «інші споживачі», «релігійні організації», посилання https://www.hts.kharkov.ua/docs/2021_tarifi_933.pdfhttps://hts.kharkov.ua/ docs/2024_tarifi_Kharkiv_rishenja_21_02_2024.pdf?v=1.0 Крім того представник зазначив, що у листі НКРЕКП «Щодо надання роз`яснення про оплату житлово-комунальних послуг за тарифами для населення, для бюджетних установ та для інших споживачів комунальних послуг» від 24 березня 2015 року № 2712/15/61- 15 вказано, що оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами «для населення» здійснюють власники/користувачі житлового будинку, квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, за умови їх використання виключно для постійного проживання. Усі інші особи, які не підпадають під зазначені вище категорії, здійснюють оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами для «інших споживачів». Враховуючи те, що приміщення відповідачем використовуються як масажний кабінет, то до нього повинні застосуватись тарифи групи «інші споживачі». ОСОБА_1 не перевів свою квартиру з житлового фонду в нежитловий, але цей факт не має значення при вирішенні питання застосування тарифу сплати за теплову енергію.
06.04.2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що  ОСОБА_1 не є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичною особою, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Окрім цього ОСОБА_1 жодного договору з позивачем не укладав. У квартирі АДРЕСА_3 прилад комерційного обліку теплової енергії не встановлений. Позивачем не надано до суду договору купівлі - продажу теплової енергії, укладеного між сторонами. Також представник відповідача наголосив, що ОСОБА_1 жодних договорів про купівлю - продажу теплової енергії не укладав. Крім того, стороною відповідача зазначено, що відповідач неодноразово звертався до позивача із заявами стосовно припинення споживання теплової енергії та з проханням відключення його від мережи теплопостачання. 
Також, сторона відповідача наголосила, що посилання позивача у позовній заяві що 1 грудня 2021 року на підставі частини 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у багатоквартирних будинках набрав чинності Індивідуальний договір про надання послуг з теплопостачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання та опублікований на офіційному сайті КП «Харківські теплові мережі» 31 жовтня 2021 року, є не обґрунтованими, оскільки цій договір визначає й встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Правилами користування тепловою енергією» (далі - Правила) визначається саме договір купівлі - продажу теплової енергії, а не договір про надання послуг з теплопостачання теплової енергії. Окрім цього діючим законодавством та Правилами не передбачено укладання публічного договору приєднання, а договір купівлі - продажу теплової енергії є індивідуальним та повинен бути укладений у письмовій формі. Сторона відповідача вважала, що надання послуг з теплопостачання ОСОБА_1 без укладання договору та у супереч його бажання є протиправними та суперечать вимогам законодавства, отже позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню. 
Крім того, у відзиві зазначено, що ОСОБА_1 не заперечує що є власником квартири АДРЕСА_3 . Квартира, в якій мешкає ОСОБА_1 відноситься до об`єкту житлової нерухомості та ніколи не переводилась до об`єкту нежитловій нерухомості. ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичною особою. Жодних підтверджень, що відповідач у своїй квартирі займається будь якою діяльністю з боку позивача не надано. Отже нарахування за теплопостачання, як для об`єкту нежитлової нерухомості, на думку відповідача, є протиправними.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 повністю підтримав позовні вимоги з підстав та мотивів, викладених позивачем у позовній заяві та додаткових поясненнях, просив позов задовольнити повністю.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Зарубін Є.В. у судовому засіданні заперечували проти позову та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов.
Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачеві ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 10.02.2011 року та Відомостей з державного реєстру правочинів належить квартира 1-го поверху житлового будинку загальною площею 56,7 м. кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Будинок з централізованою системою опалення, теплопостачання. Згідно з рішенням Харківського міськвиконкому від 23 грудня 1998 року № 1407 «Про призначення виконавців послуг у житловому фонді» (зі змінами, внесеними рішенням від 30 вересня 2001 року № 946) позивач є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню і підігріву гарячої води в житловому фонді м. Харкова.
В обґрунтування розміру позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості за спожиту теплову енергію на суму 64354,73 грн. за період з жовтня 2021 року по 31 жовтня 2024 року.
Позивач наголосив, що згідно із листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 18.03.2015 року № 2450/15/61-15, роз`яснено, що оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами «для населення» здійснюють власники/користувачі житлового будинку, квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, за умови їх використання виключно для постійного проживання, а інші особи, які не підпадають під зазначені категорії, здійснюють оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами для «інших споживачів».
Позивач вважає, що спірне приміщення відповідачем використовуються як масажний кабінет, тому до нього позивачем застосовані тарифи групи «інші споживачі».
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із такого.
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення ст. 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, на час виникнення спірної заборгованості регулювалися Законом України № 1875-ІV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі - Закон № 1875-ІV), в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. 
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону №1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Згідно з частиною 2 статті 14 Закону № 1875-ІV ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №1875-ІV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтею 3 цього Закону визначені предмет його регулювання і суб`єкти у сфері житлово-комунальних послуг.
Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою КМУ від 03.10.2017 року № 1198 (далі - Правила) визначено споживачем теплової енергії - фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
Відповідно до п. 40 Правил споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію відповідно до умов договору та цих Правил.
За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово- комунальних послуг.
Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії- фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Позивач наголосив, що Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» надавались послуги з теплопостачання до вказаного житлового будинку, зокрема, і до нежитлових приміщень відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується актами підключення/відключення споживача до джерела теплової енергії за періоди, за які нараховано позивачем заборгованість.
Відповідно до частини 3 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Частиною 6 статті 19 Закону України “Про теплопостачання” передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
На підставі частини 5 статті 13 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. N 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. N 1022) та Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. N 1182 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. N 1023), на офіційному сайті КП «Харківські теплові мережі» www.hts.kharkov.ua в мережі Інтернет було розміщено 31.10.2021 індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Зазначений договір є публічним договором приєднання.
Відповідно до п. 13 Договору «Надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах.
Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України “Про житлово-комунальні послуги".
З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги”) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.
Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору па офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.
Проведення нарахувань здійснюється згідно з Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих в будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.1 1.2018 № 315.
Відповідно до Договору про надання послуги з постачання теплової енергії (надалі - Договір), виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Відповідно до Договору, розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.
Згідно з Договором, виконавець формує та надає рахунок на оплату спожитої послуги споживачу не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу.
Рахунок надається на паперовому носії. На вимогу або за згодою споживача рахунок може надаватися в електронній формі, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів.
Відповідно до Договору, споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Позивач наголосив, що відповідачу направлялися рахунки-фактури, акти звіряння за спожиту теплову енергію та акти виконаних робіт за період з жовтня 2021 року по листопад 2024 року. Загальна заборгованість за період з 10.2021 по 31.10.2024 складає 64354,73 грн., яка відповідачем до цього часу не погашена.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що не заперечується сторонами. 
Вказана квартира відноситься до об`єкту житлової нерухомості та не була переведена до об`єкту нежитловій нерухомості.
ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичною особою.
Зі змісту наданого суду відповідачем Повідомлення державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Харківського міського управління юстиції Молчанової О.М. за № 04-19/3881 від 21.12.2015 року, випливає, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 21 грудня 2015 року внесено запис № 24800060004049791 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , НОМЕР_1 .
У судовому засіданні відповідач пояснив, що з грудня 2015 року він припинив свою діяльність, як фізична особа-підприємець. 
Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у своїй квартирі займається будь-якою підприємницькою діяльністю, у томі числі використання вказаної квартири як масажного кабінету, позивачем не надано. 
Наявність у квартирі масажних столів, а також наявність рекламного щита «Таємниця здоров`я», розміщеного зовні на фасаді будинку, а також напису «МАСАЖ» на вікні квартири, що належить відповідачеві, не є беззаперечним доказом здійснення у цій квартирі підприємницької діяльності, у тому числі використання цієї квартири як масажного кабінету.
Крім того суд вважає хибним посилання представника позивача на те, що у квартирі АДРЕСА_3 ніхто не зареєстрований, що, на думку представника, свідчить про те, що відповідач у цій квартирі постійно не мешкає, з огляду на таке.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Таким чином наявність офіційної реєстрації відповідача за іншою адресою не свідчить про непроживання останнього у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить йому на праві власності.
Слід зазначити, що позивачем в обґрунтування позову надано наступні Акти обстеження систем теплопоспоживання об`єкту Немишлянською філією служби «Теплозбут» у присутності фізичної особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 : № 172/2069 від 19.02.2019 року (на підставі вказівки керівництва КП «ХТМ»), № 172/2512 від 11.08.2021 року (на підставі інвентаризації житлового будинку), № 172/2517 від 15.11.2021 року (на підставі службової записки № 47/Д-5010/2 від 01.11.2021 року) та № 172/2576 від 19.01.2022 року (на підставі усного звернення споживача).
При цьому, Акти обстеження систем теплопоспоживання об`єкту – квартири відповідача за 19.02.2019 року та 11.08.2021 року не стосуються періоду нарахування заборгованості, стягнення якої є предметом цього спору, тому суд вважає ці докази неналежними у межах розгляду цієї справи та не надає їм правову оцінку.
Втім Акти обстеження систем теплопоспоживання об`єкту – квартири відповідача за 15.11.2021 року та 19.01.2022 року свідчать, між іншим, про те, що ОСОБА_1 під час проведення таких обстежень перебував у своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Зі змісту Акта обстеження систем теплопоспоживання об`єкту № 172/2576 від 19.01.2022 року, зокрема, випливає, що на момент перевірки характер приміщення визначити складно: на фасаді відсутні вивіски (раніше висіла вивіска «МАСАЖ»). На кухні мається газова плита, холодильник, стіл для приготування їжі, посуд; в кімнаті знаходиться ліжко, телевізор, крісло, диван, речі; в інших двох кімнатах знаходиться спеціальне обладнання для масажу – ліжка-столи, ширми. Раніше споживач ОСОБА_1 категорично відмовлявся надавати доступ представникам КП «ХТМ» для визначення призначення приміщення.
Таким чином, вказаним актом підтверджено, що у спірній квартирі наявні необхідні меблі, предмети побуту та речі, що є доказом того, що ця квартира використовується для проживання у ній.
Крім того суд бере до уваги, що під час складання вищевказаних Актів обстеження систем теплопоспоживання об`єкту - квартири за адресою: АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_1 перебував у цій квартирі, що також підтверджує пояснення відповідача про постійне проживання його у квартирі за цією адресою.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
В ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про використання відповідачем ОСОБА_1 приміщення квартири АДРЕСА_3 як масажного кабінету, у зв`язку із чим підстави для застосування тарифів групи «інші споживачі» за спожиту теплову енергію за вказаною адресою відсутні.
Разом з тим, позивачем не заявлено позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію за тарифами, що згідно із листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.03.2015 року № 2450/15/61-15, використовуються «для населення», що здійснюють власники/користувачі житлового будинку, квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, за умови їх використання виключно для постійного проживання.
Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та у зв`язку із відмовою у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Позивач – Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" (адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, код ЄДРПОУ 31557119);
Відповідач –  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , місце проживання (перебування):    АДРЕСА_1 .
Повне рішення складено та проголошено 29 квітня 2026 року.

Суддя О.В. Федорова