П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року
м. Київ
справа № 466/4996/25
провадження № 51-252км26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополя АР Крим, громадянина України, який проживає в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2024 року за ч. 3 ст. 185 КК,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року зазначений вирок місцевого суду змінено та виключено з нього посилання на обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочину. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 11 березня 2025 року приблизно о 06 год 55 хв, перебуваючи в приміщенні палати № 1 нейрохірургічного відділення КНП «Лікарня Святого Пантелеймона 1 територіального медичного об`єднання міста Львова», що на вул. Миколайчука, 9 у м. Львові, умисно, повторно, в умовах воєнного стану шляхом вільного доступу вчинив крадіжку мобільного телефону марки «SAMSUNG SM-G985F/DS», чим заподіяв потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 8005 грн.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, та заперечень на неї 
У касаційній скарзі прокурор посилається на істотне порушення вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як наслідок, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Сторона обвинувачення вважає безпідставним звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
На обґрунтування касаційних вимог прокурор стверджує, що під час призначення ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції належним чином не надав оцінки тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, особі винного, який був неодноразово судимий (10 разів) та тричі звільнявся від відбування покарання з випробуванням, після останнього звільнення з місць позбавлення волі через 8 днів вчинив нове умисне кримінальне правопорушення проти власності, що вказує на стійку антисоціальну поведінку засудженого, схильність до вчинення кримінально-караних посягань на власність, небажання ставати на шлях виправлення та унеможливлює застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від призначеного покарання з випробуванням. Зазначає, що пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину), відшкодування матеріальної шкоди потерпілій, а також відомості про особу засудженого підставно були враховані судами попередніх інстанцій під час призначення ОСОБА_6 покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 185 КК, однак є недостатніми для застосування до останнього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 вказує про її необґрунтованість, просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор підтримала вимоги касаційної скарги, просила її задовольнити.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися.

Мотиви суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, позицію прокурора, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки судів обох інстанцій щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, за обставин, установлених у вироку місцевого суду, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у тому числі на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованого йому діяння, і в касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи касаційної скарги прокурора стосуються незгоди із застосуванням судами попередніх інстанцій до ОСОБА_6 положень інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з вироку місцевого суду, під час призначення покарання засудженому ОСОБА_6 було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості, які характеризують останнього (його вік, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, неперебування на обліках у лікарів нарколога та психіатра, неодноразове засудження), обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення) та обставину, яка обтяжує покарання засудженого - рецидив злочинів.
Враховуючи наведене, обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, особу засудженого, негативну оцінку останнім своїх дій та його щире розкаяння, суд першої інстанції, дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та застосував до нього положення ст. 75 КК.
Сторона обвинувачення не погодилася із таким висновком місцевого суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та оскаржила вирок в апеляційному порядку у зв`язку із невідповідністю призначеного місцевим судом ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, яке, на переконання прокурора, є явно несправедливим через м`якість, що, як наслідок, призвело до безпідставного застосування положень ст. 75 КК.
В ході апеляційної перевірки суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду в цій частині та змінив вирок місцевого суду лише в частині виключення з нього посилання на обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів.
Однак колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином не обґрунтував прийнятого ним рішення в частині застосування до засудженого положень ст. 75 КК з огляду на таке.
Окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення засудженого від його відбування з випробуванням. Суд має належним чином вмотивувати таке рішення, дослідити та оцінити всі обставини, що мають значення для справи, а також врахувати, що положення ст. 75 КК застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави. 
В ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 раніше 10 разів був засуджений за вчинення умисних злочинів проти власності. До того ж ОСОБА_6 тричі звільнявся від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. 
Так, ОСОБА_6 був засуджений вироками Галицького районного суду м. Львова від 29 травня та від 20 жовтня 2020 року за частинами 1, 2 ст. 185 КК, вироком Сихівського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року за ч. 3 ст. 185 КК кожного разу із застосуванням положень ст. 75 КК.
В період встановленого іспитового строку вироком Личаківського районного суду м. Львова від 31 серпня 2021 року ОСОБА_6 було засуджено за частинами 2, 3 ст. 185, ст.ст. 70, 71 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців.
Надалі ОСОБА_6 було засуджено до реальної міри покарання вироками: Залізничного районного суду м. Львова від 07 жовтня 2021 року за ч. 2 ст. 185 КК; Галицького районного суду м. Львова від 17 березня 2022 року за ч. 2 ст. 185 КК; Шевченківського районного суду м. Львова від 28 березня 2024 року за частинами 1, 2, 3 ст. 185 КК; Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2024 року, зміненого ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, за ч. 3 ст. 185 КК. 
З матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 через 8 днів після звільнення з місць позбавлення волі (03 березня 2025 року), де він відбував покарання за ч. 3 ст. 185 КК, 11 березня 2025 року в умовах воєнного стану вчинив крадіжку телефона.
Вищенаведене, на переконання колегії суддів, вказує на стійку антисоціальну поведінку ОСОБА_6 , схильність до вчинення кримінально-караних посягань на власність та небажання ставати на шлях виправлення.
З оскаржуваної ухвали апеляційного суду вбачається, що залишаючи вирок місцевого суду без змін в частині застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, цей суд допустив формальний підхід до вирішення питань, порушених прокурором в апеляційній скарзі.
Колегія суддів вважає, що враховані судом апеляційної інстанції відомості, які характеризують ОСОБА_6 , зокрема наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей, щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення як пом`якшуючі покарання обставини, а також відшкодування заподіяної потерпілій шкоди, обґрунтовано стали підставою для призначення йому покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 4 ст. 185 КК, однак є недостатніми для застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Сам лише факт наявності у ОСОБА_6 двох неповнолітніх дітей, з урахуванням того, що останній не працює та не має постійного законного джерела доходів (в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про протилежне), на переконання колегії суддів, не свідчить про те, що ці діти перебувають на його утриманні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 постановлено з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою істотні порушення вимог КПК та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Тому це рішення підлягає скасуванню, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати висновки, викладені в цій постанові, судовий розгляд здійснити відповідно до вимог КПК та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 436 - 438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3