УХВАЛА

29 червня 2026 року
м. Київ

справа № 346/6742/14 
провадження № 61-8436ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Чобанюк Максим Михайлович, на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 червня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області щодо відкриття виконавчого провадження, 

ВСТАНОВИВ: 

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (далі - Івано-Франківський МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області) Барана Д. І., у якій просив: 
- поновити строк на подання скарги на дії старшого державного виконавця; 
- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2015 року у справі № 346/6742/14-ц про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 17 828,38 дол. США, а також щодо здійснення виконавчих дій у межах зазначеного виконавчого провадження; 
- скасувати постанову старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Барана Д. І. від 03 січня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1. 

Скарга мотивована тим, що згідно з відповіддю органу державної виконавчої служби на адвокатський запит на виконанні перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, відкрите на підставі виконавчого листа Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2015 року у справі № 346/6742/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 17 828,38 дол. США. Також заявника повідомлено, що 22 грудня 2020 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме виконавче провадження знищено після закінчення строку його зберігання. 

Після отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження та доступу до матеріалів виконавчого провадження представник заявника 18 лютого 2026 року ознайомився із постановою старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Барана Д. І. від 03 січня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1. 

Заявник зазначав, що виконавчий лист видано 03 березня 2015 року, а встановлений у ньому строк пред`явлення до виконання сплив 01 березня 2016 року. На його думку, оскільки однорічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, передбачений статтями 22, 23 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), закінчився до набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), державний виконавець був зобов`язаний відповідно до статті 24 зазначеного Закону відмовити у прийнятті виконавчого документа, а не відкривати виконавче провадження. 

На думку заявника, саме відкриття виконавчого провадження постановою від 03 січня 2019 року та подальше повернення виконавчого документа стягувачу постановою від 22 грудня 2020 року стали підставою для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання та відкриття 20 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області нового виконавчого провадження № 65227390. 

Крім того, заявник просив поновити строк на звернення до суду зі скаргою, посилаючись на те, що про існування постанови від 03 січня 2019 року він дізнався лише 13 лютого 2026 року, а представник заявника у період з 23 до 27 лютого 2026 року перебував на амбулаторному лікуванні, у зв`язку з чим скаргу було подано одразу після закінчення лікування. 

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалою від 23 квітня 2026 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив. 

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 02 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чобанюк М. М., залишив без задоволення, а ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 23 квітня 2026 року - без змін. 

24 червня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чобанюк М. М., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 червня 2026 року. 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на таке. 

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявник вважає незаконними висновки судів попередніх інстанцій про правомірність відкриття державним виконавцем виконавчого провадження, посилаючись на неправильне застосування пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII. 

На обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що після повернення виконавчого документа стягувачу 16 червня 2016 року новий строк пред`явлення виконавчого документа до виконання почався за дії Закону № 606-XIV, який встановлював однорічний строк пред`явлення виконавчих документів до виконання. На думку заявника, положення пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII не можуть поширюватися на цей строк, оскільки це означало б надання новому закону зворотної дії в часі. 

Наведені доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права. 

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України та статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, а держава забезпечує його виконання у визначеному законом порядку. 

У частині першій статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб і громадян та підлягають виконанню на всій території України. 

На час видачі виконавчого листа та його первісного пред`явлення до виконання правовідносини щодо примусового виконання судових рішень регулювалися Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року. 

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV інші виконавчі документи могли бути пред`явлені до виконання протягом одного року, якщо інше не передбачено законом. 

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII. 

Згідно з пунктом 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. 

Тлумачення зазначеної норми свідчить, що її положення застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення яких до виконання не сплив на день набрання чинності Законом № 1404-VIII. Водночас ця норма не передбачає надання зазначеному Закону зворотної дії в часі та не поширюється на виконавчі документи, строк пред`явлення яких до виконання закінчився до 05 жовтня 2016 року. 

Такий підхід узгоджується з частиною першою статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, а також із правовою позицією, викладеною у пункті 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, згідно з якою дія закону не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ним чинності. 

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім випадків, установлених законом. 

У частині четвертій статті 12 Закону № 1404-VIII передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. 

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після його переривання встановлюється з дня його повернення, а у разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони. 

Верховний Суд у постанові від 27 січня 2022 року у справі № 760/5958/20 зробив висновок, що повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, установлених статтею 12 Закону № 1404-VIII, а положення частини п`ятої статті 12 цього Закону визначають момент, з якого після переривання обчислюється новий строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. При цьому зазначена норма не виключає переривання строку пред`явлення виконавчого документа і в інших випадках його повернення стягувачу. 

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 727/1256/16-ц, у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 541/1213/14-ц, від 11 листопада 2021 року у справі № 2-5827/2010, а також в ухвалах Верховного Суду від 05 червня 2020 року у справі № 178/1777/15-ц та від 01 квітня 2025 року у справі № 201/8443/13. 

Як установили суди попередніх інстанцій, виконавчий лист був своєчасно пред`явлений до виконання, у зв`язку з чим строк його пред`явлення був перерваний, а 16 червня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу. 

За таких обставин суди обґрунтовано керувалися тим, що станом на день набрання чинності Законом № 1404-VIII строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив, а тому до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII. 

Доводи касаційної скарги про те, що новий строк пред`явлення виконавчого документа після його повернення повинен обчислюватися виключно за правилами Закону № 606-XIV і закінчився 16 червня 2017 року, ґрунтуються на помилковому тлумаченні наведених норм матеріального права та не враховують усталеної практики Верховного Суду щодо їх застосування. 

Установивши, що повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання 03 січня 2019 року відбулося у межах строку, встановленого Законом № 1404-VIII, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про правомірність відкриття державним виконавцем виконавчого провадження. 

Доводи касаційної скарги є аналогічними тим, які були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано належну правову оцінку, вони не спростовують правильності висновків судів та зводяться до незгоди заявника з їх правовою оцінкою і власного тлумачення норм матеріального права. 

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 

Керуючись статтями 394, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ: 

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Чобанюк Максим Михайлович, на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2026 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 червня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області щодо відкриття виконавчого провадження. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 

Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко