ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/27025/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року (суддя 1-ї інстанції Луніна О.С.) в адміністративній справі №160/27025/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
19.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у зарахуванні до загального страхового стажу, що дає право на призначення пенсії ОСОБА_1 при призначенні пенсії періодів роботи з 23.11.1993 року по 11.11.1998 року і з 04.02.1999 року по 28.03.2002 року в Акціонерному товаристві відкритого типу «Автокомбинат-23», що розташоване в Південно-Західному адміністративному окрузі Російської Федерації, періоду навчання з 11.02.1983 року по 20.07.1983 року в міському професійно-технічному училищі №25 м. Дніпродзержинська згідно диплому НОМЕР_1 від 20 липня 1983 року, періоду підприємницької діяльності з 06.12.2010 року по 23.07.2014 року, з 1 лютого 2025 року по 31 травня 2025 року в ТОВ «Автотранссервіс».
- визнати протиправним та скасувати рішення №045650022437 від 21 серпня 2025 року Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області:
- зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу, що дає право на призначення пенсії, періоди роботи; з 23.11.1993 року по 11.11.1998 року і з 04.02.1999 року по 28.03.2002 року в Акціонерному товаристві відкритого типу «Автокомбинат-23», що розташоване в Південно-Західному адміністративному окрузі Російської Федерації, період навчання з 11.02.1983 року по 20.07.1983 року в міському професійно-технічному училищі № 25 м.Дніпродзержинська згідно з дипломом НОМЕР_1 від 20 липня 1983 року. Період підприємницької діяльності з 06.12.2010 року по 23.07.2014 року, з 01 лютого 2025 року по 31 травня 2025 року в ТОВ «Автотранссервіс»;
- повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.08.2025 року про призначення пенсії та прийняти рішення у встановленому порядку, з урахуванням наданої судом правової оцінки
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.05.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком. Вказує, що рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 26.05.2025, Миколаївській області від 30.07.2025 та Рівненській області від 21.08.2025 йому було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Позивач зазначає, що після кожної відмови подавав додаткові документи на підтвердження страхового стажу, який, на його думку, перевищує 32 роки. Вважаючи останнє рішення про відмову у призначенні пенсії протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства, звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №045650022437 від 21 серпня 2025 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 в частині неврахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 23.11.1993 по 11.11.1998, з 04.02.1999 по 28.03.2002 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 22.07.1983 та періоду навчання з 12.02.1983 по 20.07.1983 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 20.07.1983, та періоду роботи з 01.02.2025 року по 31.05.2025 року в ТОВ «Автотранссервіс».
Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу, що дає право на призначення пенсії, періоди роботи з 23.11.1993 року по 11.11.1998 року, з 04.02.1999 року по 28.03.2002 року згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 22.07.1983, період навчання з 12.02.1983 року по 20.07.1983 року в міському професійно-технічному училищі №25 м. Дніпродзержинська згідно з дипломом НОМЕР_1 від 20 липня 1983 року, та періоду роботи з 01.02.2025 року по 31.05.2025 року в ТОВ «Автотранссервіс».
Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.08.2025 року про призначення пенсії, з урахуванням висновків, наведених в даному рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено та здійснено розподіл судових витрат у справі.
Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмова у призначенні позивачу пенсії за віком є правомірною через відсутність необхідного страхового стажу. Скаржник зазначає, що станом на дату звернення позивача за призначенням пенсії між Україною та Російською Федерацією були припинені міжнародно-правові механізми співробітництва у сфері пенсійного забезпечення. Зокрема, Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав – учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення з 01.01.2023, а Україна вийшла з цієї Угоди з 19.06.2023. У зв`язку з цим відповідач вважає, що відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача на території Російської Федерації з 23.11.1993 по 11.11.1998 та з 04.02.1999 по 28.03.2002, а тому необхідний для призначення пенсії страховий стаж у позивача відсутній.
Позивач та третя особа правом подання відзивів на апеляційну скаргу не скористались.
В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач 19.05.2025 звернувся до територіальних органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком.
За результатом розгляду заяви позивача від 19.05.2025, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківський області прийнято рішення від 26.05.2025 за №045650022437 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
22.07.2025 ОСОБА_1 знову звернувся до територіальних органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком.
За результатом розгляду заяви позивача від 22.07.2025, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області прийнято рішення від 30.07.2025 за №045650022437 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
14.08.2025 ОСОБА_1 втретє звернувся до територіальних органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком.
За результатом розгляду заяви позивача від 14.08.2025, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області прийнято рішення від 21.08.2025 за №045650022437 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 32 роки. Додатково зазначено, що страховий стаж особи становить 22 роки 5 місяців 14 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано:
- періоди роботи з 23.11.1993 по 11.11.1998, з 04.02.1999 по 28.03.2002, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 22.07.1983 на території російської федерації, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991;
- періоди навчання з 01.09.1982 по 20.07.1983, згідно з дипломом НОМЕР_1 від 20.07.1983, оскільки навчання перетинається з періодами роботи 08.02.1982 по 11.02.1983 роки.
- в витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних - осіб підприємців наявна інформація про державну реєстрацію на ведення підприємницької діяльності з 06.12.2010 по 23.07.2014. За період ведення підприємницької діяльності в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків.
Позивач оскаржує рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 21.08.2025 за №045650022437 про відмову у призначенні пенсії, що стало підставою для звернення до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, проте частково задовольнив позовні вимоги, не перебираючи на себе дискреційних повноважень пенсійного органу.
Відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо зарахування позивачу до страхового стажу періоду навчання з 12.02.1983 по 20.07.1983 у міському професійно-технічному училищі №25 м. Дніпродзержинська та періоду роботи з 01.02.2025 по 31.05.2025 у ТОВ «Автотранссервіс». 
У зв`язку з цим рішення суду в зазначеній частині апеляційним судом не переглядається.
Переглядаючи судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).
Відповідно до частини першої статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом апеляційного перегляду є правомірність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №045650022437 від 21.08.2025 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, а також наявність підстав для зарахування до його страхового стажу періодів роботи на території російської федерації з 23.11.1993 по 11.11.1998 та з 04.02.1999 по 28.03.2002.
Судом першої інстанції встановлено та відповідачем не заперечується, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 містить записи про його роботу водієм автомобіля з 23.11.1993 по 11.11.1998 та водієм автомобіля в автоколоні №2 за вахтовим методом з 04.02.1999 по 28.03.2002.
Трудова книжка у частині спірних періодів оформлена відповідно до вимог законодавства: містить відомості про займані посади, записи внесені на підставі відповідних наказів, засвідчені підписом уповноваженої особи та скріплені печаткою підприємства.
Зі змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги судом встановлено, що підставою для відмови у призначенні пенсії визначено відсутність у позивача необхідного страхового стажу (32 роки). При цьому відповідач не зарахував до страхового стажу періоди роботи з 23.11.1993 по 11.11.1998 та з 04.02.1999 по 28.03.2002, зазначивши, що вони набуті на території російської федерації, яка з 01.01.2023 припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку з чим до страхового стажу можуть бути зараховані лише періоди роботи на території РРФСР до 31.12.1991.
Колегія суддів критично ставиться до зазначеної позиції скаржника та погоджується з висновком суду першої інстанції, що вона суперечить принципу верховенства права, з огляду на наступне.
Частиною першою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається, зокрема, з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.
Частинами другою та третьою статті 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, придбаний на території будь-якої з цих держав, а так само на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Частиною другою статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому, Указами Президента України строк дії режиму воєнного стану неодноразово продовжувався та на час спірних відносин і розгляду справи не припинений та не скасований.
Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.
Разом з цим, в силу положень частини другої статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
З аналізу наведених норм вбачається, що припинення участі рф в Угоді, так само, як і прийняття постанови Кабінетом Міністрів України від 29.11.2022 №1328 про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення не може бути підставою для відмови у зарахуванні стажу, набутого особою до ухвалення відповідних рішень.
За таких обставин, колегія суддів констатує, що право позивача на обрахунок стажу при призначенні пенсії, набутого на території країни-учасниці Угоди, не може пов`язуватись з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з такою країною, оскільки у період роботи позивача в рф вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав. При цьому, суд зазначає, що за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні періодів роботи на території рф до стажу, що надає право на пенсійне забезпечення.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №045650022437 від 21.08.2025 прийнято не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак є протиправним і підлягає скасуванню, у зв`язку з чим ефективним способом захисту порушеного права позивача у цьому випадку є зобов`язання пенсійного органу зарахувати до його загального страхового стажу, що дає право на призначення пенсії спірні періоди роботи та повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 14.08.2025.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року в адміністративній справі №160/27025/25 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 10 червня 2026 року. 

Головуючий - суддя Н.І. Малиш 

суддя Н.П. Баранник 

суддя А.А. Щербак