Єдиний унікальний номер справи № 759/9778/25
Провадження № 22-ц/824/4094/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

08 травня 2025 року позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідачів.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , однак не виконують своїх зобов`язань щодо оплати наданих послуг, у зв`язку з чим за відповідачами обліковується заборгованість, яка за період з 01.05.2018-31.03.2025 складає 138884,30 грн (заборгованість за послуги централізованого опалення у розмірі 13042,06 грн, заборгованість за послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 60587,74 грн, постачання теплової енергії у розмірі 22463,94 грн, заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 40635,28 грн).
Позивач зазначив, що правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та централізоване постачання гарячої води регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630.
Відповідно до п. 8 Правил та Закону послуги надаються споживачам згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, такий договір є договором приєднання.
На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго» було опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» № 34 (5085) від 28.03.2018 року. Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов договору є факт отримання послуг споживачем.
Квартира за адресою: АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідачі є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води.
Проте, відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка за період з 01.05.2018-31.03.2025 року складає 138884,30 грн Крім того, на підставі договору № 602-18 від 11.10.2018 про відступлення права вимоги КП «Київтеплоенерго» прийняв від ПАТ «Київенерго» право вимоги до відповідачів з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення у розмірі 0,00 грн та централізованого постачання гарячої води в розмірі 0,00 грн.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 ОСОБА_1 на користь КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», заборгованість, яка виникла за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:
- заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 0,00 грн;
- інфляційну складову боргу у розмірі 0,00 грн, три проценти річних у розмірі 0,00 грн;
- заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання і розмірі 0,00 грн; 
- інфляційну складову боргу у розмірі 0,00 грн, три проценти річних у розмірі 0,00 грн;
- заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення 13042,06 грн;
- інфляційну складову боргу у розмірі 1891,10 грн, три проценти річних у розмірі 455,58 грн;
- заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 60587,74 грн;
- інфляційну складову боргу у розмірі 8785,22 грн, три проценти річних у розмірі 2116,42 грн;
- заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 22463,94 грн;
- інфляційну складову боргу у розмірі 2519,37 грн, три проценти річних у розмірі 333,73 грн; 
- заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 40635,28 грн;
- інфляційну складову боргу у розмірі 5106,94 грн, три проценти річних у розмірі 1199,98 грн. пеня розмірі 670,16 грн;
- заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1357,57 грн; 
- заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 712,80 грн; 
- заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 84,91 грн;
- заборгованість за обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн;
- судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028,00, грн.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 03 листопада 2025 року відповідач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу/
Основними доводами апеляційної скарги є посилання апелянта на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного і всебічного з`ясування обставин справи; відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи та не отримував копії ухвали про відкриття провадження і матеріалів позову; позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правильності розрахунку заборгованості, зокрема щодо нормативів споживання, порядку формування тарифів, показників будинкових лічильників, документів про початок та завершення опалювальних сезонів, повірки вузлів обліку та визначення обсягів спожитих послуг; надані позивачем розрахунки, на думку апелянта, є необґрунтованими, містять суперечності щодо кількості зареєстрованих осіб та не підтверджують фактичного розміру заборгованості, у зв`язку з чим також безпідставними є нарахування інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі
Станом на день розгляду справи відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 19 березня 2026 року сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги зазначив, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , квартира підєднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а КП «Київтеплоенерго» у встановленому законом порядку опублікувало типовий договір про надання житлово-комунальних послуг, який є договором приєднання; між сторонами виникли договірні правовідносини щодо надання та оплати житлово-комунальних послуг; відповідачі належним чином не виконували обов'язок зі своєчасної та повної оплати отриманих послуг, унаслідок чого утворилась заборгованість; позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту надання послуг, розміру заборгованості, інфляційних втрат, трьох процентів річних, пені та інших нарахувань, тоді як відповідачами доказів сплати заборгованості або заперечень щодо правильності здійснених нарахувань не подано; зобов`язання підлягають виконанню належним чином відповідно до вимог закону та умов договору, а тому наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги та судових витрат.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їм була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.
Щодо доводів апелянта про те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи та не отримував копії ухвали про відкриття провадження і матеріалів позову, оскільки у період розгляду справи проходив військову службу у Збройних Силах України та перебував поза межами м. Києва, у зв`язку із чим був позбавлений можливості належним чином висловити свою позицію у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає таке:
Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції копія ухвали про відкриття провадження у справі, а також копія позовної заяви з доданими до неї документами були направлені відповідачу за адресою його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
При цьому з наявних у справі матеріалів убачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 14 вересня 1994 року. Саме ця адреса зазначена також апелянтом у поданій ним апеляційній скарзі, а тому не оспорюється ним як належна адреса його місця реєстрації.
Колегія суддів враховує, що на момент розгляду справи судом першої інстанції у матеріалах справи були відсутні будь-які відомості про проходження відповідачем військової служби у Збройних Силах України, його перебування в іншому регіоні держави чи про наявність іншої адреси для листування.
За таких обставин суд першої інстанції виконав покладений на нього процесуальний обов`язок щодо повідомлення сторони про розгляд справи відповідно до вимог п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України та не допустив порушення норм процесуального права.
Сам по собі факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції за адресою його зареєстрованого місця проживання, за відсутності доказів неправомірних дій суду щодо повідомлення учасника справи, не може свідчити про неналежне повідомлення особи про розгляд справи.
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що судом апеляційної інстанції було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , чим фактично забезпечено реалізацію його права на доступ до правосуддя, права бути вислуханим судом та права на подання своїх доводів, заперечень і доказів.
В апеляційній скарзі відповідач детально виклав свою правову позицію щодо предмета спору, навів заперечення проти позовних вимог та рішення суду першої інстанції, а також долучив документи, на які посилається як на підтвердження своїх доводів. Усі наведені апелянтом аргументи були предметом перевірки та оцінки суду апеляційної інстанції.
Таким чином, апелянт фактично реалізував своє право на судовий захист та надав суду свою позицію у справі, а тому твердження про позбавлення його можливості брати участь у судовому розгляді не свідчать про наявність безумовних підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Отже, колегія суддів не встановила жодних підстав для висновку про порушення судом першої інстанції процесуальних прав апелянта чи таких порушень норм процесуального права, які відповідно до положень ЦПК України могли б бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про те, що надані позивачем розрахунки складені самостійно та не містять достовірної, підтвердженої доказами інформації, зокрема через відсутність квартирних лічильників, ненадання нормативно-правового обґрунтування застосованих нормативів споживання, а також у зв`язку з нібито невірним визначенням кількості осіб, які фактично проживали у квартирі, колегія суддів зазначає наступне:
Апелянт посилається на те, що розрахунок заборгованості позивача ґрунтується на відсутності індивідуальних засобів обліку та визначенні обсягів спожитих послуг за кількістю зареєстрованих осіб, при цьому, на його думку, позивач не навів нормативно-правового акту, який би визначав порядок та нормативи такого нарахування. Крім того, апелянт стверджує, що кількість осіб, врахованих у розрахунках, є змінною (3 або 4 особи), а також що третя особа була зареєстрована у квартирі лише з 16.08.2021, у зв`язку з чим нарахування за попередній період є неправомірними.
Разом із тим колегія суддів зазначає, що відповідно до загальних засад цивільного судочинства суд не здійснює самостійного збирання доказів та не підміняє сторони у доведенні обставин справи. Встановлення фактичних обставин, у тому числі щодо складу споживачів та обсягів спожитих житлово-комунальних послуг, покладається на сторони спору відповідно до принципу змагальності та диспозитивності.
У зв`язку з цим суд не може самостійно встановлює перелік осіб, що проживають у житловому приміщенні, або визначати правильність розрахунку заборгованості за спожиті послуги поза межами поданих сторонами доказів. Вказані обставини підлягають доказуванню сторонами у порядку, визначеному процесуальним законом.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
У даній справі надані позивачем розрахунки містять відомості щодо нарахувань за спожиті житлово-комунальні послуги, їх структури та загального розміру заборгованості за відповідні періоди, що дає можливість перевірити логіку формування заявленої суми боргу.
Водночас відповідачами не подано альтернативного (контр) розрахунку заборгованості із належним нормативним та доказовим обґрунтуванням його правильності, не наведено конкретних арифметичних чи методологічних помилок у розрахунках позивача, а також не спростовано належними та допустимими доказами факт отримання відповідних житлово-комунальних послуг та обов`язку їх оплати.
Колегія суддів також враховує, що саме сторона, яка заперечує розмір заборгованості, повинна навести конкретні докази та розрахунки на спростування заявлених вимог, а загальні заперечення без належного доказового підтвердження не можуть бути підставою для відмови у позові.
Отже, позивачем надано розрахунок заборгованості, тоді як апелянт не був позбавлений можливості надати власні контррозрахунки, конкретні заперечення щодо арифметичної чи правової неправильності визначення боргу, а також докази на підтвердження своєї позиції. Натомість апелянт обмежився загальними твердженнями про неналежність та недоведеність розрахунків позивача без їх належної конкретизації та доказового підтвердження.
Однак такі доводи мають загальний характер, ґрунтуються переважно на припущеннях та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин і поданих позивачем доказів.

Не можуть бути прийняті й посилання апелянта на те, що оскільки в квартирі в частину заявленого до оплати періоду проживала і була зареєстрована ще 1 особа, плата за комунальні послуги повинна була стягуватися і з неї також. 
Як вбачається з представлених до суду матеріалів, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно зареєстрована в квартирі ІНФОРМАЦІЯ_2 . В той же час вказана обставина не обумовлює обов`язку надавача комунальних послуг пред`являти позовні вимоги і до неї. 
У відповідності до положень ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
У відповідності по положень ст. 31 ЦК України особа до досягнення чотирнадцятирічного віку є частково дієздатною, а у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років володіє неповною цивільною дієздатністю (ст. 32 ЦК України). 
У будь-якому разі, згідно положень ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 360, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько