ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/15278/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Ясиновського І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Хорольського міського голови Волошина Сергія Михайловича, Виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

07 листопада 2025 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов позов (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.12.2025) ОСОБА_1 до Хорольського міського голови Волошина Сергія Михайловича, Виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, відповідно до якого просить:
визнати протиправною бездіяльність Хорольського міського голови Волошина С.М. щодо відмови у перегляді правильності присвоєного рангу посадової особи місцевого самоврядування та присвоєння 4 рангу посадової особи місцевого самоврядування; 
зобов`язати Хорольського міського голову Волошина С.М. переглянути правильність встановленого рангу та присвоїти 4 ранг посадової особи місцевого самоврядування;
зобов`язати виконавчий комітет Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 з 30.01.2021 з урахуванням присвоєння 4 рангу посадової особи місцевого самоврядування. 
Позовні вимоги вмотивовані тим, що на час призначення позивача в порядку переведення на посаду начальника відділу освіти, молоді та спорту Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області їй протиправно не було присвоєно 4 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування на рівні 4 рангу державного службовця, оскільки до цього позивач обіймала посаду керівника апарату Хорольської районної державної адміністрації, на якій розпорядженням голови райдержадміністрації від 08.05.2019 №26 їй було присвоєно 4 ранг державного службовця в межах категорії "Б". Норма пункту третього Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2493-ІІІ на час виникнення спірних правовідносин була та є чинною, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин, незалежно від прийняття 10 грудня 2015 року нового Закону України "Про державну службу" за №889-VIII . З прийняттям Закону України "Про державну службу" №889-VIII передбачене пунктом третім Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2493-ІІІ право посадової особи органів місцевого самоврядування на збереження рангу на рівні того, який вона мала відповідно до Закону України "Про державну службу", не може бути скасоване або звужене. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 23.06.2022 у справі №380/1721/20.
Ухвалою судді від 12.11.2025 позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху. Недоліки визначено усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.
24.11.2025 до суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/15278/25 за позовом ОСОБА_1 до Хорольського міського голови Волошина Сергія Михайловича, Виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні), а також вказано, що висновок стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду суд висловить після надходження документів, що будуть витребувані судом у відповідача, та за результатами розгляду справи по суті.
У відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 10.12.2025 /а.с. 31-34/, представник виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що при призначенні ОСОБА_2 на посаду начальника відділу, тобто на посаду, яка відповідно до ст. 14 Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування" віднесена до шостої категорії посад в органах місцевого самоврядування, було присвоєно ранг у відповідності із даною категорією посади (ст.15). Саме таке рішення було прийнято оскільки пунктом третім Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 07.06.2001 №2493-1IІ "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі - Закон № 2493-III) визначено, що з набранням чинності цим Законом посадовим особам органів місцевого самоврядування присвоюються ранги на рівні тих, які вони мали відповідно до Закону України "Про державну службу", а при набранні чинності Законом №2493-ІII був чинним Закон України від 16 грудня 1993 року №3723-Х "Про державну службу" і зміст пункту третього Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення2 Закону №2493-ІII у той період стосувався саме Закону України "Про державну службу" 1993 року. В 2015 році був прийнятий новий Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу", який набув чинності з 1 травня 2016 року. З прийняттям Закону "Про державну службу" в редакції 2015 року, перестав діяти пункт третій Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2493-III (1993 року). Якщо до травня 2016 року положення Закону №2493-III щодо умов і порядку присвоєння рангів посадовим особам місцевого самоврядування взаємно пов?язувалось із положенням Закону України "Про державну службу" 1993 року щодо умов і порядку присвоєння рангів державним службовцям, то з набранням чинності нового Закону "Про державну службу" такий взаємозв?язок був порушений у зв?язку з тим, що Закон України "Про державну службу" від 1993 року перестав бути чинним, а частиною третьою статті 3 нового Закону "Про державну службу" було узаконено, що дія цього Закону не поширюється на посадових осіб місцевого самоврядування.
У відповіді на відзив на позовну заяву позивач наполягала на обґрунтованості та необхідності задоволенні її позовних вимог /а.с. 42-44/. 
Ухвалою суду від 30.01.2026 витребувано додаткові докази у справі.
Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (надалі також – КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі. 
За відсутності клопотань сторін про розгляд справи у відкритому судовому засіданні чи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.
Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини. 
ОСОБА_1 з 22.10.2002 працювала в Хорольській райдержадміністрації на різних посадах, які відповідно до статті 26 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХII, давали право на присвоєння рангу у межах відповідної категорії посад, про що вносився відповідний запис до її трудової книжки НОМЕР_1 /а.с. 14-16/.
Працюючи на посаді начальника служби у справах неповнолітніх Хорольської райдержадміністрації позивачу було присвоєно тринадцятий ранг шостої категорії державного службовця /а.с. 15/.
Працюючи на посаді начальника відділу організаційної і кадрової роботи апарату Хорольської райдержадміністрації відповідно до Положення про ранги державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.1996 №658, за виконання особливо відповідальних завдань ОСОБА_1 позачергово присвоєно 12 ранг (шоста категорія) державних службовців.
22.06.2005 відділ організаційної і кадрової роботи Хорольської апарату районної державної адміністрації перейменовано у відділ організаційно-кадрової роботи апарату районної державної адміністрації. 
01.09.2005 позивач переведена на посаду начальника відділу організаційно-кадрової роботи апарату Хорольської районної державної адміністрації /а.с. 15/.
09.10.2006 позивачу присвоєно одинадцятий ранг (шостої категорії) державного службовця /а.с. 15 зі звороту/.
24.09.2010 ОСОБА_1 переведена на посаду заступника начальника відділу освіти районної державної адміністрації. 
10.01.2013 у зв?язку з перейменуванням відділу освіти районної державної адміністрації у відділ освіти, молоді та спорту районної державної адміністрації позивач переведена з посади заступника начальника відділу освіти районної державної адміністрації на посаду головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту районної державної адміністрації. 
15.03.2013 позивача призначено на посаду заступника голови Хорольської районної державної адміністрації. 
15.03.2013 ОСОБА_1 присвоєно десятий ранг (п?ята категорія) державного службовця.
15.03.2015 позивачу присвоєно дев?ятий ранг (п?ята категорія) державного службовця.
05.05.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду керівника апарату Хорольської районної державної адміністрації згідно з розпорядженням голови Хорольської РДА від 05.05.2015 №44-К /а.с. 12/. 
У зв?язку з набранням чинності Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII відповідно до статті 39 Закону позивачу на підставі розпорядження голови райдержадміністрації №86-к від 06.05.2016 присвоєно п?ятий ранг державних службовців (категорія "Б") /а.с. 12 зі звороту/.
У подальшому, розпорядженням голови Хорольської райдержадміністрації від 08.05.2019 №26 "Про присвоєння рангу державного службовця ОСОБА_2 " останній було присвоєно четвертий ранг державного службовця в межах категорії "Б" /а.с. 13/. 
Згідно з розпорядженням голови Хорольської РДА від 28.01.2021 №01 "Про звільнення ОСОБА_2 " останню 29.01.2021 звільнено з посади керівника апарату Хорольської районної державної адміністрації в порядку переведення відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України /а.с. 13 зі звороту/.
30.01.2021 позивач на підставі розпорядження Хорольського міського голови Волошина С.М. від 29.01.2021 №48-ро "Про переведення ОСОБА_2 " призначена на посаду начальника відділу освіти, молоді та спорту Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області з одночасним присвоєнням 11 (одинадцятого) рангу в межах 6 (шостої) категорії посадової особи органів місцевого самоврядування, про що в її трудовій книжці зроблено відповідний запис /а.с. 16 зі звороту/. 
Так, відповідно до пункту 1.1. вказаного розпорядження позивачу присвоєно 11 (одинадцятий) ранг в межах (шостої) категорії посадової особи органів місцевого самоврядування /а.с. 18/. 
Згідно пункту 1.2 розпорядження встановлено ОСОБА_2 надбавку за високі досягнення у праці у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг, щомісячну премію у розмірі 50% окладу та надбавку за ранг в сумі 400 грн.
Як зазначено позивачем у позовній заяві, після отримання в жовтні 2025 року юридичної консультації остання дізналась, що при призначенні її на посаду начальника відділу освіти, молоді та спорту Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області їй мали б присвоїти 4 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування на рівні 4 рангу державного службовця із встановленням надбавки за ранг до посадового окладу у розмірі 750,00 гривень з дати призначення на посаду, тобто з 30.01.2021.
У зв`язку із цим, 07.10.2025 позивач звернулася із письмовою заявою до Хорольського міського голови з проханням перевірити правильність встановленого рангу посадової особи органів місцевого самоврядування, присвоїти 4 (четвертий) ранг та внести зміни до розпорядження Хорольського міського голови від 29.01.2021 №48-ро про переведення ОСОБА_1 до відділу освіти, молоді та спорту Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області в частині присвоєння (одинадцятого) рангу в межах 6 (шостої) категорії посадової особи органів місцевого самоврядування, та зміни до трудової книжки.
Листом-відповіддю Виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області за підписом Хорольського міського голови Волошина С.М. від 13.10.2025 №02-22/5590 позивача повідомлено про відмову через відсутність правових підстав для присвоєння (зміни) 11 рангу на 4 ранг, адже при призначенні на посаду ОСОБА_1 одночасно було присвоєно 11 ранг у відповідності із Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", яким визначено, що посадовим особам місцевого самоврядування ранги присвоюються відповідно до категорії посади, на яку вони приймаються на службу в органи місцевого самоврядування (статті 14, 15) /а.с. 17/.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Хорольського міського голови Волошина С.М. щодо відмови у перегляді правильності присвоєного рангу посадової особи місцевого самоврядування та присвоєння 4 рангу посадової особи місцевого самоврядування, звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII, який набув чинності з 01.05.2016 (далі - Закон №889-VIII), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Дія цього Закону не поширюється, зокрема, на депутатів місцевих рад, посадових осіб місцевого самоврядування (пункт 11 частини 3 статті 3 цього Закону).
Відповідно до положень статті 39 Закону №889-VIII ранги державних службовців є видом спеціальних звань.
Встановлюється дев`ять рангів державних службовців.
Порядок присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями визначаються Кабінетом Міністрів України.
Співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями встановлюється для випадків призначення осіб, яким присвоєно такі спеціальні звання, на посади державних службовців, на яких може бути присвоєно нижчий ранг. У такому разі особі присвоюється ранг державного службовця на рівні рангу, який вона мала відповідно до спеціальних законів.
Присвоюються такі ранги:
державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "А", - 1, 2, 3 ранг;
державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б", - 3, 4, 5, 6 ранг;
державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "В", - 6, 7, 8, 9 ранг.
Ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом.
Ранги державних службовців присвоюються одночасно з призначенням на посаду державної служби, а в разі встановлення випробування - після закінчення його строку. Державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, присвоюється найнижчий ранг у межах відповідної категорії посад.
Частина 9 статті 39 Закону №889-VIII передбачає, що у разі переходу на посаду нижчої категорії або звільнення з державної служби за державним службовцем зберігається раніше присвоєний йому ранг.
До того ж, суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ у чинній частині.
Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначає Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 №2493-ІІІ.
Статтею 15 указаного Закону передбачено, що при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування присвоюються ранги у межах відповідної категорії посад.
Встановлюються такі ранги посадових осіб місцевого самоврядування:
особам, які займають посади, віднесені до першої категорії, може бути присвоєно 3, 2 і 1 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до другої категорії, може бути присвоєно 5, 4 і 3 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до третьої категорії, може бути присвоєно 7, 6 і 5 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до четвертої категорії, може бути присвоєно 9, 8 і 7 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до п`ятої категорії, може бути присвоєно 11, 10 і 9 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до шостої категорії, може бути присвоєно 13, 12 і 11 ранг;
особам, які займають посади, віднесені до сьомої категорії, може бути присвоєно 15, 14 і 13 ранг.
Якщо посадова особа місцевого самоврядування обрана чи призначена на посаду нижчої категорії або залишила службу в органі місцевого самоврядування, за нею зберігається присвоєний ранг (частина 11 статті 15 цього Закону).
Пунктом 3 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" визначено, що з набранням чинності цим Законом посадовим особам органів місцевого самоврядування присвоюються ранги на рівні тих, які вони мали відповідно до Закону України "Про державну службу".
Згідно з пунктом 3 Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №306, у разі призначення посадової особи органу місцевого самоврядування на посаду державного службовця, на якій може бути присвоєно нижчий ранг, особі присвоюється такий ранг державного службовця, який вона мала відповідно до Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування”. Співвідношення між рангами державних службовців та рангами посадових осіб місцевого самоврядування визначається з урахуванням категорії посад державної служби та посад в органах місцевого самоврядування.
Спірним у рамках цього спору є обставини того, який ранг посадової особи місцевого самоврядування мав бути присвоєний при переведенні позивача з органів державної служби на посаду в органах місцевого самоврядування, за умови, що на момент переведення присвоювався 4 ранг державного службовця.
Так, на момент виникнення спірних правовідносин (переведення на посаду органів місцевого самоврядування з одночасним присвоєнням рангу посадової особи органів місцевого самоврядування) чинними були як окремі норми Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ, так і Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (набув чинності з 01.05.2016).
До набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII встановлювались такі ранги державних службовців:
службовцям, які займають посади, віднесені до першої категорії, може бути присвоєно 3, 2 і 1 ранг;
службовцям, які займають посади, віднесені до другої категорії, може бути присвоєно 5, 4 і 3 ранг;
службовцям, які займають посади, віднесені до третьої категорії, може бути присвоєно 7, 6 і 5 ранг;
службовцям, які займають посади, віднесені до четвертої категорії, може бути присвоєно 9, 8 і 7 ранг;
службовцям, які займають посади, віднесені до п`ятої категорії, може бути присвоєно 11, 10 і 9 ранг;
службовцям, які займають посади, віднесені до шостої категорії, може бути присвоєно 13, 12 і 11 ранг;
службовцям, які займають посади, віднесені до сьомої категорії, може бути присвоєно 15, 14 і 13 ранг.
Варто звернути увагу, що Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 №2493-ІІІ класифікація рангів посадових осіб органів місцевого самоврядування була ідентичною наведеній класифікації рангів державних службовців, а саме: передбачала 7 категорій і 13 рангів з аналогічним співвідношенням рангу і категорії.
Така ідентичність підкреслена Прикінцевими та перехідними положенням Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування". 
Так, пунктами 3 і 4 визначено, що з набранням чинності цим Законом посадовим особам органів місцевого самоврядування присвоюються ранги на рівні тих, які вони мали відповідно до Закону України "Про державну службу". У разі переходу посадової особи органу місцевого самоврядування на державну службу рівнозначної чи нижчої категорії посад їй присвоюється ранг державного службовця на рівні рангу, який вона мала відповідно до цього Закону.
Проте, з набранням чинності (з 01.05.2016) Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII ранги державних службовців зазнали змін.
Так, частиною 3 статті 39 Закону №889-VIII визначено, що присвоюються такі ранги державним службовцям:
державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "А", - 1, 2, 3 ранг;
державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б", - 3, 4, 5, 6 ранг;
державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "В", - 6, 7, 8, 9 ранг.
Тобто, Законом було встановлено 9 рангів державної служби і 3 категорії з відповідним співвідношенням.
Очевидною убачається нерелевантність рангів державних службовців з рангами посадових осіб органів місцевого самоврядування після набрання чинності Законом №889-VIII.
Проте, згідно із пунктом 3 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 №2493-ІІІ визначено, що з набранням чинності цим Законом посадовим особам органів місцевого самоврядування присвоюються ранги на рівні тих, які вони мали відповідно до Закону України "Про державну службу". Ця норма не була скасованою (і не є скасованою наразі) на момент виникнення спірних правовідносин.
Так, позиція відповідача ґрунтується на тому, що 4 ранг державного службовця (категорія "Б") позивачеві присвоєний після набуття чинності з 01.05.2016 "нового" Закону України "Про державну службу", який встановлює значні відмінні особливості умов та порядку присвоєння рангів. 
Із приводу означених аналогічних правовідносин у постанові від 23.06.2022 у справі №380/1721/20 Верховний Суд зазначив:
"що ґрунтувати лише на цьому правову позицію щодо відмови у задоволенні вимог позивачки вбачається недоречним. В контексті спірного питання варто звернути особливу увагу на абзац 2 частини 2 статті 39 Закону №889-VIII.
Так, законодавець цією нормою передбачив, що співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями встановлюється для випадків призначення осіб, яким присвоєно такі спеціальні звання, на посади державних службовців, на яких може бути присвоєно нижчий ранг. У такому разі особі присвоюється ранг державного службовця на рівні рангу, який вона мала відповідно до спеціальних законів.
Скаржник справедливо зауважує, що ця норма регулює правовідносини "від зворотного", тобто у разі переведення на державну службу, а не з неї. Проте, ця норма підкреслює очевидну волю законодавця прирівняти ранги державного службовця із, зокрема, рангами посадових осіб органів місцевого самоврядування у разі їхнього переведення. 
Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду, що оскільки частиною 2 статті 39 Закону №889-VIII та пунктом 3 Порядку №306, передбачено право посадової особи органу місцевого самоврядування при призначенні її на посаду державного службовця на присвоєння їй такого рангу державного службовця, який вона мала відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", не зважаючи на те, що за цією посадою державного службовця може бути присвоєно нижчий ранг, дискримінаційним є присвоєння особі при її прийнятті на посаду в органі місцевого самоврядування нижчого рангу ніж вона мала відповідно до Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII.
До того ж, Європейський суд з прав людини у справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine), заяви №23759/03 та №37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine), заява №39766/05, рішення від 07 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
У пунктах 52, 56 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак, суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що закони мають бути чіткими і зрозумілими, закони не повинні бути суперечливими, а у випадку недостатньої чіткості чи суперечливості норм права вони мають тлумачитися на користь невладного суб`єкта (справа "Новік проти України", №48068/06).
До того ж, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, недосконалість у законодавчому регулюванні спірних правовідносин не повинна впливати на можливість реалізації своїх трудових прав, зокрема, на присвоєння 6 рангу посадової особи місцевого самоврядування, тобто рангу, який вже отримав як державний службовець в період проходження державної служби.".
А відтак, враховуючи правові висновки Верховного Суду у аналогічних правовідносинах, наведені у постанові від 23.06.2022 у справі №380/1721/20 та встановлені у цій справі фактичні обставини справи, суд доходить до висновку про протиправність встановленого ОСОБА_1 розпорядженням від 29.01.2021 №48-ро рангу та необхідність присвоєння їй 4 рангу посадової особи органу місцевого самоврядування.
При цьому, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача суд враховує, що у силу частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами першою, другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Отже, право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачу, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов`язком суду, який має приймати рішення в межах позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, беручи до уваги можливість у той чи інший спосіб захистити порушене право (за наявності підстав для цього).
Поряд з цим, правила адміністративного судочинства допускають випадки, коли суд може вийти за межі вимог позову, зокрема, у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для ефективного захисту його прав, свобод та інтересів.
Суд зауважує, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером спірних відносин та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів, порушення яких встановлено судом.
Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується".
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
А відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Отже, невід`ємною частиною конституційного права на судовий захист є можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог щодо поновлення яких встановлена у належній судовій процедурі та формалізована у судовому рішенні, що забезпечено конкретними гарантіями, які б дозволяли реалізувати його в повному об`ємі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя.
За обставин цієї справи, керуючись приписами частини другої статті 9 КАС України, зважаючи на протиправність пункту 1.1 розпорядження Хорольського міського голови Волошина С.М. від 29.01.2021 №48-ро "Про переведення ОСОБА_2 ", яким присвоєно Штейнберг I.O. 11 (одинадцятий) ранг в межах 6 (шостої) категорії посадової особи органів місцевого самоврядування, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з одночасним виходом за межі позовних вимог шляхом: - визнання протиправним та скасування пункту 1.1 розпорядження Хорольського міського голови Волошина С.М. від 29.01.2021 №48-ро "Про переведення ОСОБА_2 ", яким присвоєно Штейнберг I.O. 11 (одинадцятий) ранг в межах 6 (шостої) категорії посадової особи органів місцевого самоврядування; - зобов`язання голови Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_3 присвоїти Штейнберг I.O. з 30.01.2021 4 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування.
Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині решти вимог про зобов`язання виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 з 30.01.2021 з урахуванням присвоєння 4 рангу посадової особи органу місцевого самоврядування, суд вважає за доцільне зазначити наступне. 
Так, статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У силу частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
З урахуванням наведеного суд зауважує, що право на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
З огляду на викладене, а також враховуючи те, що наразі головою Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області Волошиним С.М. ще не здійснено присвоєння позивачу 4 рангу посадової особи органу місцевого самоврядування і у суду відсутні підстави вважати, що за наслідками проведення такого призначення виконавчий комітет Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області самостійно не здійснить перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 з 30.01.2021 з урахуванням присвоєння 4 рангу посадової особи органу місцевого самоврядування, суд вважає вищевказані вимоги про зобов`язання виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 з 30.01.2021 з урахуванням присвоєння 4 рангу посадової особи органу місцевого самоврядування, такими, що заявлені передчасно. 
А тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. 
Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Поряд з цим, з приводу дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд вважає за доцільне відмітити, що враховуючи відсутність у матеріалах справи належних доказів ознайомлення ОСОБА_1 з розпорядженням голови Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області Волошина С.М. від 29.01.2021 №48-ро "Про переведення ОСОБА_1 до відділу освіти, молоді та спорту Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області", пунктом 1.1 якого їй присвоєно 11 ранг в межах 6 категорії посадової особи органів місцевого самоврядування, судом в ході розгляду справи не встановлено, а відповідачем по суті не доведено, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом, у зв`язку із чим, суд не вбачає підстав для його поновлення. 
Розподіл судових витрат здійснюється за правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, відповідно до частин 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Таким чином, при частковому задоволенні позову ОСОБА_1 суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 484,48 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 9, 77, 139, 229, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
У Х В А Л И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Хорольського міського голови Волошина Сергія Михайловича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), Виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (вул. Соборності, буд. 4, м. Хорол, Лубенський район, Полтавська область, 37800, код ЄДРПОУ 04057534) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 1.1 розпорядження Хорольського міського голови Волошина С.М. від 29.01.2021 №48-ро "Про переведення ОСОБА_2 ", яким присвоєно ОСОБА_1 11 (одинадцятий) ранг в межах 6 (шостої) категорії посадової особи органів місцевого самоврядування;
Зобов`язати голову Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_3 присвоїти Штейнберг Ірині Олександрівні з 30 січня 2021 року 4 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути за рахунок виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	І.Г. Ясиновський