ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/3796/25 пров. № А/857/36785/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Кушнір В.О., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року (суддя – Мартиць О.І., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного рішення – 26.08.2025), 
в адміністративній справі №500/3796/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі – відповідач), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області; 2) зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткових відпусток, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Тернопільській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки» додаткова відпустка надається у відповідному календарному році і не переноситься на наступний рік, не підлягає поділу, не продовжується на святкові та неробочі дні. Тому на таку відпустку не поширюються норми ст.24 Закону України «Про відпустки». Відповідно компенсація при звільненні за невикористану додаткову відпустку працівникові як учасникові АТО не виплачується. При цьому, зазначає апелянт, що працівник може отримати грошову компенсацію лише за невикористану щорічну відпустку і лише у випадку, коли вже використав не менше 24 днів відпустки у році в якому бажає отримати компенсацію. Звертає увагу апелянт на те, що позивач додаткову відпустку, як учасник бойових дій, яка передбачена п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки не використовував так як не звертався із рапортом до керівника про її надання. Також звертає увагу апелянт на те, що виходячи зі змісту ч.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію», при звільненні поліцейському виплачується компенсація за невикористану лише в році звільнення щорічну чергову відпустку.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.08.2025 у справі 500/3796/25 та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції, та з 2003 набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 10.07.2003.
18.02.2025 наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області №43 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу) Закону України "Про Національну поліцію" з посади заступника начальника управління - начальника відділу професійного навчання управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Тернопільській області у спеціальному званні "підполковник поліції" (а.с.8).
Також встановлено, що при звільненні зі служби позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані чергові відпустки, які надаються поліцейським відповідно до Закону України "Про Національну поліцію", за 2015 рік в кількості 4 доби, за 2019 рік в кількості 8 діб, за 2020 рік в кількості 14 діб, за 2021 рік в кількості 40 діб, за 2022 рік в кількості 35 діб, за 2023 рік в кількості 45 діб, за 2024 рік в кількості 35 діб, за 2025 рік в кількості 4 доби.
16.05.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив повідомити йому про використані щорічні відпустки як учаснику бойових дій за період проходження служби у Національній поліції та чи було проведено на день звільнення зі служби виплату грошової компенсації за невикористані дні таких відпусток (а.с.7). 
За результатами розгляду вищезгаданої заяви від 16.05.2025, відповідач листом від 22.05.2025 №73993-2025 повідомив позивача про те, що згідно з абзацом третім статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Виходячи із норм розділів II і III цього Закону відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток, а виключно до відпусток, які надаються окремим категоріям громадян. Частиною першою статті 24 Закону України "Про відпустки" визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або неповнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. З огляду на викладене, здійснення виплати компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій законодавством не передбачено (а.с.9).
Крім цього, у відповіді відповідача від 05.06.2025 №80902-2025 вказано, що позивачу, як учаснику бойових, дій надавались додаткові відпустки за 2015 - з 18.12.2015 по 31.12.2015 та за 2018 рік з 30.05.2018 по 03.06.2018. Відпустку як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки не використано, так як позивач не звертався з рапортом до керівництва про їх надання. (а.с. 10). 
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Судом першої інстанції вірно враховано, що умови, тривалість і порядок надання відпусток працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначає Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - також Закон №504/96-ВР).
Так, статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.
Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Водночас, зазначений вид відпустки передбачено положеннями статті 77-2 Кодексу законів про працю України.
Частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині перша статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Статтею 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII від 22.10.1993 передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно із пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII від 22.10.1993 учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Закон України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Стаття 60 Закону №580-VIII встановлює, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Відповідно до статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частиною чотирнадцятою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин 8-11 статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за №669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затверджений (далі - Порядок №260, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із пунктом 3 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку із збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, яке вони отримували на день, що передував цій відпустці, з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії.
Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. У випадках припинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 8 розділу I цих Порядку та умов, і призупинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 7 цього розділу, виплата компенсації за невикористану відпустку проводиться з розміру грошового забезпечення, яке було встановлено на день припинення (призупинення), крім премії.
Крім цього, види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII, зі змісту якої можна зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що за період служби в Головному управлінні Національної поліції в Тернопільській області позивач набув право на додаткові оплачувані відпустки як учасник бойових дій за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки.
Також зі змісту листа відповідача від 05.06.2025 №80902-2025 видно, що за час проходження служби та день звільнення з неї позивач не використав додаткові оплачувані відпустки як учасник бойових дій за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки.
Судом першої інстанції вірно взято до уваги зміст вищенаведених норм законодавства та зазначено, що у наступному календарному році, у тому числі й за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку.
Колегія суддів також наголошує на тому, що відпустки за попередні роки, які невикористані поліцейським в році звільнення, не можуть бути залишені без розрахунку (виплати грошової компенсації), адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Тобто у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Таким чином, безпідставними є доводи апелянта про те, що при звільненні поліцейському виплачується компенсація за невикористану лише в році звільнення щорічну чергову відпустку.
Судом першої інстанції також враховано, що Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого Верховним Судом у справах №818/1276/17, №820/5122/17 та підтримав позицію, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №640/85/20.
Як уже зазначалося вище та не заперечується сторонами по справі, на момент звільнення з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області позивач не використав додаткові відпустки за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, право на які набув під час проходження служби.
Оскільки позивач при звільненні набув право на отримання відповідної грошової компенсації, тому відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки.
Судом першої інстанції також вірно враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11.11.2021 у справі №200/1175/20-а, відповідно до якої у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої законом України "Про відпустки" і статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників Кодекс законів про працю України.
З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №160/10875/19 та від 31.03.2021 у справі №320/3843/20.
Щодо доводів апелянта про те, що позивач додаткову відпустку, як учасник бойових дій, яка передбачена п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки не використовував так як не звертався із рапортом до керівника про її надання, то колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки, з огляду на наведені правові положення у випадку звільнення поліцейським зі служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення грошового забезпечення, у тому числі виплачена компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, включаючи невикористані дні додаткової відпустки.
Тож сам факт звільнення позивача зі служби передбачав обов`язок відповідача провести з ним розрахунок у повному обсязі в тому числі й щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, незалежно від того чи звертався позивач з відповідною заявою (рапортом) до керівника.
Отже, з урахуванням наведеного правого регулювання та фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та збов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учасника бойових дій за 2016, 2017, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року в адміністративній справі №500/3796/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	В. О. Кушнір 	
 	 	З. М. Матковська