Справа № 909/1110/23

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

14.05.2026 	 	м. Івано-Франківськ	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Михайлишина В. В., секретар судового засідання Карпінець Г. Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури 
(вул. Грюнвальдська, буд. 11, м. Івано-Франківськ, 76018) 
в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області
(вул. Грушевського, буд. 21, м. Івано-Франківськ, 76004)
Західного офісу Держаудитслужби 
(вул. Костюшка, буд. 8, м. Львів 79000) 
в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області 
(вул. Василіянок, буд. 48, м. Івано-Франківськ, 76018)

до відповідачів: Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано- 
Франківської міської ради
(вул. Незалежності, буд. 7, м. Івано-Франківськ, 76018)

Товариства з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна"
(вул. Наукова, буд. 17, кв. 13, с. П`ядики, Коломийський район, Івано-
Франківська область, 78254)

про визнання недійсним договору № 536/18 від 24.09.2018 (із змінами та доповненнями) як такого, що суперечить інтересам держави й суспільства з умислу однієї сторони, та застосування наслідків недійсності,

за участю: 
від прокуратури: Верешка Мар`яна Івановича,
від позивача - Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області: Буджака Віктора Миколайовича, 
від відповідача - Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради: Бойчук Ірини Ігорівни,
від позивача - Західного офісу Держаудитслужби: представник в судове засідання не з`явився,
від позивача - Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області: представник в судове засідання не з`явився, 
від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна": представник в судове засідання не з`явився,

В С Т А Н О В И В:

1. Під час судового розгляду справи здійснювалося фіксування судових засідань технічними засобами.
2. Рішення у цій справі ухвалено за результатами оцінки поданих доказів.
3. За результатами розгляду справи суд бере до уваги таке.
І. СУТЬ СПОРУ
4. У грудні 2023 року до Господарського суду Івано-Франківської області звернувся Заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області із позовною заявою до Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна" про визнання недійсним договору № 536/18 від 24.09.2018 (із змінами та доповненнями) як такого, що суперечить інтересам держави й суспільства з умислу однієї сторони, та застосування наслідків недійсності.
ІІ. ВИРІШЕННЯ ПРОЦЕСУАЛЬНИХ ПИТАНЬ ПІД ЧАС РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
5. Ухвалою від 14.12.2023 суд залишив позовну заяву без руху та встановив позивачу строк та спосіб для усунення недоліків позовної заяви.
6. 28.12.2023 за вх. № 18753/23 через канцелярію суду від Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, згідно якої прокуратурою усунуто встановлені судом недоліки.
7. Ухвалою від 03.01.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначив на 01.02.2024; встановив сторонам строк для подання заяв по суті спору, зокрема відповідачу в строк п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, подати суду відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову, копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду.
8. 17.01.2024 за вх. № 23/24 до канцелярії суду від Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури надійшло клопотання про долучення доказів.
9. 18.01.2024 за вх. № 1029/24 до канцелярії суду від Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури надійшло доповнення до клопотання про долучення доказів.
10. 18.01.2024 за вх. № 1028/24 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшов відзив на позов.
11. 19.01.2024 за вх. № 1099/24 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшло клопотання про долучення доказів.
12. 24.01.2024 за вх. № 673/24 через підсистему "Електронний суд" від Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури надійшло клопотання про залучення третьої особи без самостійних вимог на стороні позивачів - Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.
13. 30.01.2024 за вх. № 673/24 через підсистему "Електронний суд" від Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області надішли письмові пояснення у справі.
14. 31.01.2024 за вх. № 1737/24 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшло клопотання про застосування строків позовної давності.
15. 31.01.2024 за вх. № 1727/24 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшло клопотання про долучення доказів.
16. В судовому засіданні 01.02.2024 суд, протокольною ухвалою, відмовив у задоволенні клопотання Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури про залучення третьої особи без самостійних вимог на стороні позивачів - Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.
17. При цьому, відмовляючи в означеному клопотанні Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури, суд виходив з наступного.
18. Відповідно до частин 1, 2 статті 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
19. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (ч. 4 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України).
20. У поданому клопотанні прокурор не вказав і не навів жодних конкретних прав або обов`язків Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України щодо позивача чи відповідача, на які могло б вплинути рішення у справі № 909/1110/23. 
21. Так, у клопотанні про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору на стороні позивачів - Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України заявник посилається на те, що рішенням адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.06.2021 № 63/29-р/к "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафів" визнано факт вчинення ТОВ "Шобелі Україна" та ТОВ "АЛҐІНЕТ" порушення, передбаченого п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворенні торгів, шляхом узгодження конкурентної поведінки при підготовці та участі у відкритих торгах по закупівлі товару "Будівництво, влаштовування фундаменту та покриття шосе, доріг", що проводилася Департаментом. Тобто, вказаним рішенням Антимонопольного комітету України при укладенні оспорюваного договору встановлено порушення законодавства про захист економічної конкуренції однією із його сторін, що у відповідності до статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку, у зв`язку із чим вважає за необхідне залучити Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів.
22. Залучення третьої особи можливе лише за наявності очевидного та безумовного впливу на її права, свободи, інтереси чи обов`язки, а не ймовірного або опосередкованого інтересу. Недоведеність такого впливу є самостійною підставою для відмови у залученні третьої особи.
23. В той же час, ані доводи прокурора, ані матеріали справи не дають підстав для висновку про те, що саме у зв`язку із прийняттям рішення у дані справі у Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України виникнуть нові права та/або обов`язки як у випадку задоволення даного позову так і у випадку відмови у ньому.
24. За таких обставин, суд не вбачав підстав для задоволення вказаного клопотання Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури про залучення третьої особи без самостійних вимог на стороні позивачів - Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.
25. 01.02.2024 суд відклав підготовче судове засідання у справі на 23.02.2024.
26. 01.02.2024 за вх. № 1820/24 через підсистему "Електронний суд" від Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області надішлю клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
27. Ухвалою від 23.02.2024 суд закрив підготовче провадження у справі № 909/1110/23 та призначив розгляд справи по суті на 12.03.2024.
28. 12.03.2024 суд відклав розгляд справи по суті на 01.04.2024.
29. 27.03.2024 за вх. № 2884/24 через підсистему "Електронний суд" від Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області надійшло клопотання про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні та зупинення провадження у справі.
30. 27.03.2024 за вх. № 2949/24 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшло клопотання про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні та зупинення провадження у справі.
31. Ухвалою від 01.04.2024 суд задовольнив клопотання Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області (вх. № 2884/24 від 27.03.2024) про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні та зупинення провадження у справі; задовольнив клопотання Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради (вх. № 2949/24 від 29.03.2024) про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні та зупинення провадження у справі; повернувся на стадію підготовчого провадження у справі № 909/1110/23; зупинив провадження у справі № 909/1110/23 до завершення розгляду та прийняття постанови Великою Палатою Верховного Суду у справі № 918/1043/21; зобов`язав сторони невідкладно повідомити Господарський суд Івано-Франківської області про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 918/1043/21.
32. 11.10.2024 за вх. № 15824/24 до канцелярії суду від Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.
33. 14.10.2024 за вх. № 15904/24 через підсистему "Електронний суд" від Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області надійшло клопотання про залишення позову без розгляду.
34. Ухвалою від 21.10.2024 суд задовольнив клопотання Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури (вх. № 15824/24 від 11.10.2024) про поновлення провадження у справі; поновив провадження у справі № 909/1110/23 та призначив підготовче засідання на 07.11.2024.
35. 07.11.2024 за вх. № 17405/24 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача та залишення позову без розгляду.
36. 07.11.2024 суд відклав підготовче засідання у справі на 03.12.2024.
37. 12.11.2024 за вх. № 17692/24 до канцелярії суду від Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури надійшли заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду.
38. Присутні в судовому засіданні 03.12.2024 представник Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області та представник Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради заявили усні клопотання, якими просять суд зупинити провадження у цій справі до закінчення розгляду та прийняття постанови об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.
39. В тому ж судовому засіданні 03.12.2024 суд задовольнив усне клопотання Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області про зупинення провадження у справі та усне клопотання Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради про зупинення провадження у справі; зупинив провадження у справі № 909/1110/23 до завершення перегляду судового рішення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.
40. 02.01.2026 за вх. № 44/26 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.
41. Ухвалою від 07.01.2026 суд задовольнив клопотання Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради (вх. № 44/26 від 02.01.2026) про поновлення провадження у справі; поновив провадження у справі № 909/1110/23 та призначив підготовче засідання на 22.01.2026.
42. 20.01.2026 за вх. № 466/26 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшла заява про закриття провадження у справі.
43. Присутній в судовому засіданні 22.01.2026 прокурор заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи. В тому ж судовому засіданні суд протокольною ухвалою задовольнив усне клопотання прокурора про відкладення розгляду справи та відклав підготовче судове засідання на 12.02.2026.
44. 12.02.2024 за вх. № 2550/24 до канцелярії суду від Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури надійшли письмові пояснення по справі.
45. Присутній в судовому засіданні 12.02.2026 представник Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи. В тому ж судовому засіданні суд протокольною ухвалою задовольнив усне клопотання представника Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради про відкладення розгляду справи та відклав підготовче судове засідання на 19.02.2026.
46. 17.02.2026 за вх. № 2820/26 через підсистему "Електронний суд" від Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надійшли додаткові пояснення у справі.
47. Ухвалою від 19.02.2026 суд відмовив у задоволенні заяви Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради про закриття провадження у справі (вх. № 466/26 від 20.01.2026); закрив підготовче провадження у справі № 909/1110/23 та призначив розгляд справи по суті на 17.03.2026. 
48. 17.03.2026 суд відклав розгляд справи по суті на 17.04.2026.
49. Судове засідання, яке було призначене на 17.04.2026 не відбулося, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Михайлишина В. В.
50. Ухвалою від 22.04.2026 суд призначив розгляд справи по суті на 14.05.2026.
51. За наслідком судового засідання 14.05.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ СТОРІН
52. Позиція прокурора. Прокурор посилається на порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій між ТОВ "Шобелі Україна" та ТОВ "Алґінет", що спотворили результати проведеного Департаментом інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради тендеру на закупівлю, внаслідок чого оформлено протокол засідання тендерного комітету від 05.09.2018, на підставі якого укладено спірний договір підряду. Прокурор не заперечує дотримання Департаментом інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради вимог законодавства при проведенні оспорюваної публічної закупівлі, однак, вважає, що договір підряду № 536/18 від 24.09.2018 підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ТОВ "Шобелі Україна" на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.
53. Вказане, на думку прокурора, підтверджується рішенням адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.06.2021 № 63/29-р/к у справі № 63/8-01-64-2020/1-2019.
54. Позиція позивача - Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області. Позивач вказує, що йому не було відомо про узгодження своєї поведінки ТОВ "Шобелі Україна" і ТОВ "Алґінет" під час проведення закупівлі, оскільки міська рада не була учасником та ініціатором даної тендерної закупівлі, а також стороною договору від 24.09.2018 № 536/18. Рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.06.2021 № 63/29-р/к на адресу Івано-Франківської міської ради не надходило.
55. З урахуванням норм статті 216 Цивільного кодексу України вважає, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту прав у цій справі, оскільки Департаментом, за виконані роботи, визначені договором, на користь ТОВ "Шобелі Україна" перераховано 2 680 800, 80 гривень, про що зазначено в позовній заяві. Тобто, оскільки прокурором не ставиться під сумнів факт виконання робіт, то відповідно в рамках двосторонньої реституції підрядник повинен отримати компенсацію вартості виконаних робіт у розмірі на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).
56. Відповідно, Івано-Франківська міська рада вказує, що повернення коштів за виконані ТОВ "Шобелі Україна" та прийняті Департаментом роботи, внаслідок застосування наслідків недійсності правочину, не звільняє Департамент від обов`язку відшкодування вартості виконаних робіт у подальшому, в разі звернення ТОВ "Шобелі Україна". Оскільки вартість грошової компенсації за виконані роботи буде визначатися на момент її відшкодування, існує обґрунтоване припущення того, що вартість цієї компенсації буде більшою ніж та, що вже сплачена за оспорюваним договором. У такому разі, державні інтереси не будуть захищені, а навпаки - створюється потенційний ризик їх подальшого порушення. Окрім того позивач звертає увагу, що позов прокурора в інтересах територіальної громади, звернутий до територіальної громади, суперечить положенням статті 45 Господарського процесуального кодексу України.
57. Позиція позивача - Західного офісу Держаудитслужби. Письмових пояснень по суті справи не надав.
58. Позиція відповідача - Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради. У поданому до суду відзиві на позов вказав, що Департамент, оголошуючи проведення відкритих торгів на засадах конкурентності учасників, у зв`язку із відсутністю підстав, встановлених статтею 17 Закону України "Про публічні закупівлі" для відмови в участі у процедурі закупівлі ТОВ "Шобелі Україна", укладаючи з ним договір від 24.09.2018 № 536/18, як з найбільш економічно вигідною запропонованою тендерною пропозицією, діяв відповідно до законодавства та мав на меті задовольнити потребу міської територіальної громади у проведенні капітального ремонту міжбудинкового проїзду і прибудинкової території.
59. Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради стверджує, що прокурор не довів належними та допустимими доказами, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного правочину, наявність протиправних наслідків оспорюваного правочину, а також наявність умислу (наміру) у сторін саме на укладення договору, що суперечить інтересам держави і суспільства. На думку відповідача, сам факт вчинення ТОВ "Шобелі Україна" порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі, встановлений рішенням ЗМТВ АМКУ, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
60. Окрім цього, відповідач зазначив, що Рішенням ЗМТВ АМКУ накладено штраф на ТОВ "Шобелі Україна" у розмірі 34 000, 00 гривень та 68 000, 00 гривень - на ТОВ "Алґінет", а отже, відповідачем понесено відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції шляхом накладення на нього відповідних штрафних санкцій. Разом із тим, позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжником, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
61. Також, на думку Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради прокурором обрано неефективний спосіб захисту прав у цій справі, а в обґрунтуванні своїх позовних вимог прокурор не доводить доцільність такого захисту, зокрема економічну складову, яка може полягати у попередженні нераціонального витрачання бюджетних коштів у публічній закупівлі.
62. Позиція відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна". Відзиву на позов не подав, проти позову не заперечив.
IV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
63. 13.08.2018 Департаментом житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів UA-2018-08-13-000275-a щодо закупівлі робіт: ГБН Г.1-218-182:2011 капітальний ремонт міжбудинкового проїзду і прибудинкової території на вул. Коновальця, 130-А в м. Івано-Франківську (CPV ДК 021:2015– 45233000-9 будівництво, влаштовування фундаменту та покриття шосе, доріг), очікуваною вартістю 3 928 181, 00 гривень з ПДВ.
64. Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: ТОВ "Шобелі Україна" та ТОВ "Алґінет", що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.
65. Остаточна тендерна пропозиція ТОВ "Шобелі Україна" 3 900 000, 00 гривень з ПДВ, а ТОВ "Алґінет" - 3 928 181, 00 гривень з ПДВ.
66. Відтак, ураховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилася тендерна пропозиція ТОВ "Шобелі Україна", електронною системою закупівель вона розкрита першою, що підтверджується формою протоколу розкриття тендерних пропозицій.
67. Рішенням тендерного комітету Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради, оформленим протоколом засідання його тендерного комітету від 05.09.2018, переможцем торгів визначено ТОВ "Шобелі Україна", тендерна пропозиція із сумою 3 900 000, 00 гривень з ПДВ, яка відповідала кваліфікаційним критеріям, установленим у тендерній документації замовника. Цим рішенням із вказаним товариством вирішено укласти відповідний договір.
68. Надалі між Департаментом та ТОВ "Шобелі Україна" укладено договір № 536/18 від 24.09.2018 (далі - Договір), згідно із пунктом 1.1. якого, Підрядник зобов`язується виконати роботи, зазначені в п. 1.2 даного Договору, а Замовник - прийняти і оплатити такі роботи. 
69. Пунктом 1.2. Договору визначено найменування робіт: ГБН Г.1-218-182:2011 капітальний ремонт міжбудинкового проїзду та прибудинкової території на вул. Коновальця, 130-А в м. Івано-Франківську (CPV ДК 021:2015– 45233000-9 будівництво, влаштовування фундаменту та покриття шосе, доріг).
70. Пунктом 3.1. Договору передбачено, що сума цього Договору відповідає ціні тендерної пропозиції переможця торгів є договірною і становить 3 900 000, 00 гривень з ПДВ, у тому числі ПДВ - 650 000, 00 гривень.
71. Фінансування за даним Договором здійснюється за рахунок коштів міського бюджету (п. 4.10 Договору).
72. Згідно із пунктом 5.1. Договору, роботи згідно даного Договору повинні бути виконані в термін до 31.12.2018 відповідно до погодженого Сторонами графіка виконання робіт. Строк виконання робіт може бути продовжений, у разі відсутності бюджетних призначень в повному обсязі.
73. Відповідно до пункту 18.1. Договору, цей Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2018, але в будь - якому разі до повного закінчення виконання робіт і проведення остаточних розрахунків між Сторонами, або до розірвання його однією із Сторін.
74. Додатковою угодою № 227 від 26.12.2018 викладено:
- Пункт 5.1. розділу V "Строк виконання робіт" у такій редакції: п. 5.1. Роботи згідно даного договору повинні бути виконанні в термін 31.12.2019 відповідно до погодженого Сторонами графіка виконання робіт. Строк виконання роби може бути продовжений, у разі відсутності бюджетних призначень в повному обсязі;
- Пункт 18.1. розділу XVIII Договору "Строк дії Договору" у такій редакції: 18.1. Цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12. 2019 але у будь якому разі до повного закінчення виконання робіт і проведення остаточних розрахунків між Сторонами, або розірвання його однією із Сторін;
- Додаток № 3 до Договору підряду № 536/18 від 24.09.2018 у новій редакції згідно додатку, який є невід`ємною частиною даної Додаткової угоди.
75. Додатковою угодою № 203 від 08.07.2019 змінено розділ ХХІ Договору банківські реквізити Департаменту (Замовника).
76. Додатковою угодою № 318 від 26.12.2019 викладено:
- Пункт 5.1. розділу V "Строк виконання робіт" у такій редакції: п. 5.1. Роботи згідно даного договору повинні бути виконанні в термін 31.12.2020 відповідно до погодженого Сторонами графіка виконання робіт. Строк виконання роби може бути продовжений, у разі відсутності бюджетних призначень в повному обсязі;
- Пункт 18.1. розділу XVIII Договору "Строк дії Договору" у такій редакції: 18.1. Цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2020 але у будь якому разі до повного закінчення виконання робіт і проведення остаточних розрахунків між Сторонами, або розірвання його однією із Сторін;
- Додаток № 3 до Договору підряду № 536/18 від 24.09.2018 у новій редакції згідно додатку, який є невід`ємною частиною даної Додаткової угоди.
77. Додатковою угодою № 278 від 15.12.2020 викладено в іншій редакції пункт 3.1 Договору № 536/18, а саме: сума цього Договору становить 3 843 298, 77 гривень, в тому числі ПДВ 639 049, 80 гривень.
78. Додатковою угодою № 299 від 22.12.2020 викладено:
- Пункт 5.1. розділу V "Строк виконання робіт" у такій редакції: п. 5.1. Роботи згідно даного договору повинні бути виконанні в термін 31.12.2021 відповідно до погодженого Сторонами графіка виконання робіт. Строк виконання роби може бути продовжений, у разі відсутності бюджетних призначень в повному обсязі;
- Пункт 18.1. розділу XVIII Договору "Строк дії Договору" у такій редакції: 18.1. Цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2021 але у будь якому разі до повного закінчення виконання робіт і проведення остаточних розрахунків між Сторонами, або розірвання його однією із Сторін;
- Додаток № 3 до Договору підряду № 536/18 від 24.09.2018 у новій редакції згідно додатку, який є невід`ємною частиною даної Додаткової угоди.
79. Додатковою угодою № 452 від 31.12.2021 викладено Пункт 18.1. розділу XVIII Договору "Строк дії Договору" у такій редакції: 18.1. Цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2022 але у будь якому разі до повного закінчення виконання робіт і проведення остаточних розрахунків між Сторонами, або розірвання його однією із Сторін.
80. Додатковою угодою № 123-1 від 18.10.2023 сторони домовились про розірвання Договору підряду № 536/18 укладеного між ними 24.09.2018 на виконання робіт: ГБН Г.1-218-182:2011 капітальний ремонт міжбудинкового проїзду і прибудинкової території на вул. Коновальця, 130-А в м. Івано-Франківську (СРV ДК 021:2015-45233000-9 будівництво, влаштовування фундаменту та покриття шосе, доріг) за взаємною згодою Сторін. Договір підряду № 536/18 від 24.09.2018 слід вважати розірваним з 18.10.2023.
81. Прокурор вказує, що Департаментом інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради за виконані роботи, визначені Договором, перераховано на користь ТОВ "Шобелі Україна" відповідно до платіжних доручень від № 780 від 09.10.2018 - 200 000, 00 гривень, № 794 від 16.10.2018 - 281 400, 00 гривень, № 67 від 19.02.2019 - 309 087, 60 гривень, № 122 від 12.03.2019 - 631 213, 20 гривень, № 42 від 08.07.2019 - 475 089, 60 гривень, № 412 від 16.04.2019 - 127 317, 60 гривень, № 2016 від 03.09.2020 - 103 372, 80 гривень, № 1529 від 04.03.2020 - 418 758, 00 гривень, № 000032680 від 02.06.2021 - 134 562, 00 гривень. Всього перераховано - 2 680 800, 80 гривень.
82. Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю UA-2018-08-13-000275-a (дата формування звіту: 06.11.2023) сума оплати за договором становить 2 681 000, 00 UAH (в тому числі ПДВ 446 833, 33 UAH).
83. До матеріалів справи додано копію рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.06.2021 № 63/29-р/к "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафів" у справі № 63/8-01-64-2020/1-2019, відповідно до якого постановлено: визнати, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Алґінет", узгодивши свою поведінку під час підготовки та участі в відкритих торгах на закупівлю "ГБН Г.1-218-182:2011 капітальний ремонт між будинкового проїзду і прибудинкової території на вул. Коновальця, 130-А в м. Івано-Франківську (CPV ДК 021:2015– 45233000-9 будівництво, влаштовування фундаменту та покриття шосе, доріг)" (ідентифікатор закупівлі UA-2018-08-13-000275-а), проведеній Департаментом житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради, вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій суб`єктів господарювання, що стосується спотворення результатів торгів. Відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, накласти на товариство з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна" штраф у розмірі 34 000, 00 гривень. Відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, накласти на товариство з обмеженою відповідальністю "Алґінет" штраф у розмірі 68 000, 00 гривень.
84. У листі № 63-02/2713 від 21.11.2023 Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України повідомило, що станом на сьогодні порушниками штрафів не сплачено, рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.06.2021 № 63/29-р/к є чинним.
85. З посиланням на законність та обґрунтованість рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.06.2021 № 63/29-р/к "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафів" у справі № 63/8-01-64-2020/1-2019 прокурор стверджує, що узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, ТОВ "Шобелі Україна" та ТОВ "Алґінет" тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результат проведених торгів, порушивши право Замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України "Про захист економічної конкуренції", та призвели до порушення вимог Закону України "Про публічні закупівлі", у результаті чого не було дотримано принципів здійснення закупівель, передбачених статтею 3 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме: добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії й ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель.
86. За позицією прокурор, така поведінка ТОВ "Шобелі Україна" та ТОВ "Алґінет" є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до пункту 1 статті 50 та пункту 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", що, в свою чергу, свідчить про недійсність укладеного між відповідачами договору за результатами спірних процедур закупівлі як таких, що завідомо суперечать інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу ТОВ "Шобелі Україна" на підставі частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 та частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України із застосуванням визначеної у частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України спеціальної реституції, за якою при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
87. З урахуванням наведеного, застосовуючи наслідки недійсного правочину, прокурор просить суд стягнути з ТОВ "Шобелі Україна" на користь Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради грошові кошти в сумі 2 680 800, 80 гривень, а з Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради одержані ним за рішенням суду 2 680 800, 80 гривень стягнути в дохід держави.
V. ПОЗИЦІЯ СУДУ
Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення.
Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.
88. Згідно зі статтею 131-1 Конституції України, на органи прокуратури України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
89. Виходячи з вимог пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури ґрунтується на засадах верховенства права та законності.
90. Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
91. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
92. Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
93. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
94. Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
95. Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
96. Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
97. Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає суду підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
98. Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
99. Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
100. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
101. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
102. При цьому суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
103. При зверненні з даним позовом до суду прокурором визначено позивачами Івано-Франківську міську раду Івано-Франківської області, ахідний офіс Держаудитслужби та Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області.
104. За позицією прокурора, органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не здійснювали захист інтересів держави, що стало підставою для здійснення представництва прокурором інтересів держави.
105. Відповідно до частин 3 - 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Щодо позивача - Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області.
106. За приписами статті 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", одним із основних принципів місцевого самоврядування визначено поєднання місцевих і державних інтересів.
107. Відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
108. Згідно із частиною 1 статті 62 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.
109. Відповідно до положень частини 3 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, доходи місцевих бюджетів. 
110. Доходи місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому законом порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Склад доходів місцевих бюджетів визначається Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України (ч. 1, 3 ст. 63 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
111. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України, бюджети місцевого самоврядування - бюджети сільських, селищних, міських територіальних громад, а також бюджети районів у містах (у разі утворення районних у місті рад).
112. Згідно із частиною 5 статті 22 Бюджетного кодексу України, до повноважень головного розпорядника бюджетних коштів, окрім іншого, належить: затвердження кошторисів розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; розроблення проектів порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу; здійснення управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснення контролю за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів.
113. За приписам частини 4 статті 71 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
114. В свою чергу, відповідно до пунктів 1.1., 1.2. Положення про Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради (надалі – Департамент) є виконавчим органом Івано-Франківської міської ради та є уповноваженим органом, що здійснює приватизацію житлового фонду, що є в комунальній власності міської територіальної громади у порядку, встановленому законодавством України. 1.2. Департамент утворюється Івано-Франківською міською радою, підзвітний і підконтрольний міській раді, підпорядкований її виконавчому комітету та міському голові.
115. Відтак, Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області виступає в якості суб`єкта владних повноважень, який приймає участь у формуванні бюджету та забезпечує його виконання, а також зобов`язана забезпечити раціональне та максимально ефективне використання бюджетних коштів, приймає рішення про використання виділених коштів, контролює належне і своєчасне відшкодування шкоди, заподіяної державі.
116. Як слідує з матеріалів справи, Івано-Франківська обласна прокуратура на виконання вимог, установлених абзацом 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", листом від 12.10.2023 № 15-856вих-23 повідомила Івано-Франківську міську раду про існування порушення інтересів держави від визнання ТОВ "Шобелі Україна" переможцем процедури закупівлі UA-2018-08-13-000275-a, укладення договору за наслідками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ТОВ "Шобелі Україна". Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжиття заходів із захисту порушених інтересів держави шляхом пред`явлення позову до суду.
117. У відповідь Івано-Франківська міська рада листом від 22.11.2023 № 09/01-09/4497 повідомила обласну прокуратуру, що фінансування за Договором підряду № 536/18 здійснювалось за рахунок коштів міського бюджету, при цьому зазначено, що на виконання умов вказаного договору на користь ТОВ "Шобелі Україна" Департаментом перераховано кошти в сумі 2 681 000, 00 гривень.
118. 05.12.2023 прокурор повторно повідомив Івано-Франківську міську раду про виявлені ним порушення інтересів держави під час проведення спірної процедури закупівлі та про намір звернутися із означеним позовом до суду.
119. Прокурор вказує, що Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області, як орган місцевого самоврядування не виконала своїх повноважень із захисту інтересів держави, а отже, з боку органу, уповноваженого державою на захист її інтересів, допущено нездійснення відповідного захисту - не пред`явлено до суду відповідний позов.
Щодо позивачів - Західного офісу Держаудитслужби та Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області.
120. Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні".
121. За частиною 1 статті 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
122. Згідно статті 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", головними завданнями органу державного фінансового контролю є, зокрема, здійснення державного фінансового контролю за ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі. Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.
123. Відповідно до пунктів 8, 10 абзацу 1 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
124. Згідно із пунктом 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016 (із змінами) (далі - Положення), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
125. У абзаці 3 підпункту 9 пункту 4 Положення визначено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
126. Водночас, згідно підпункту 20 пункту 6 Положення, Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право, в тому числі, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
127. Згідно підпункту 3 пункту 4 Положення, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки закупівель.
128. Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення, Державна аудиторська служба України вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, в тому числі, звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
129. Таким чином, визначені у підпунктах 8, 10, абзаці 1 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в України", абзаці 3 підпункту 9 пункту 4, підпункті 20 пункту 6 Положення про Державну аудиторську службу України, повноваження органів Держаудитслужби самостійно звертатися до суду обумовлені здійсненим заходом державного фінансового контролю та пов`язуються з: визнанням недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, що виявлено під час проведення заходу державного контролю; усуненням виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо їх усунення); стягнення у дохід держави коштів, отриманих підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
130. Відповідно до пункту 7 Положення, Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
131. Реалізацію повноважень Державної аудиторської служби України на території Івано-Франківської області здійснює Західний офіс Держаудитслужби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби" та Положення про Західний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Державної аудиторської служби України від 02.06.2016 № 23 (далі - Положення № 23).
132. Відповідно до пунктів 1, 3 Положення № 23, Західний офіс Держаудитслужби (далі - Офіс) підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом. У складі Офісу утворюються як структурні підрозділи управління у Волинській, Закарпатській, Івано-Франківській, Рівненській, Тернопільській, Чернівецькій, Хмельницькій областях (далі - управління). Управління здійснюють свої повноваження на території адміністративно-територіальної одиниці за їх місцезнаходженням відповідно. На території Львівської області реалізацію державного фінансового контролю здійснює апарат Офісу. На території інших адміністративно-територіальних одиниць Офіс та управління здійснюють реалізацію державного фінансового контролю за дорученням Голови Держаудитслужби та його заступників. Основним завданням Офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби на території Львівської, Волинської, Закарпатської, Івано-Франківської, Рівненської, Тернопільської, Чернівецької, Хмельницької областей, а також на території інших областей за дорученням Голови Держаудитслужби та його заступників.
133. Згідно із підпунктом 18 пункту 6 зазначеного Положення, Офіс має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
134. Отже, Західний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель на території Івано-Франківської області.
135. Аналогічна правова позиція Верховного Суду щодо наявності повноважень на звернення до суду Держаудитслужби та її підрозділів, а отже і прокурора в інтересах держави в їх особі, у разі не виконання вимог щодо усунення порушень законодавства, виявлених за результатами моніторингу закупівель, викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 906/296/18.
136. 12.10.2023 за № 15-854ВИХ-23 прокурор звернувся до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області з листом, в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", в якому повідомив про виявлені ним порушення інтересів держави під час проведення спірної процедури закупівлі та просив надати відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.
137. Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області листом від 15.11.2023 вих. № 130917017/2492-2023 повідомило, що органом державного фінансового контролю не проводилась перевірка процедури спірної закупівлі, а відтак в останнього відсутні підстави для звернення до суду.
138. Тобто, орган державного фінансового контролю не вжив жодних заходів із захисту порушених інтересів держави, викладених у листі обласної прокуратури, не звернувся до суду з необхідним позовом, а також не проінформував про заплановані заходи задля усунення порушень вказаних інтересів держави та конкретні строки їх вжиття.
139. Таким чином, Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області належних заходів щодо захисту інтересів держави з метою визнання договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності не вжито.
140. В сукупності наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Івано-Франківської міської ради та Західного офісу Держаудитслужби та Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується:
- порушенням інтересів держави у бюджетній сфері та необхідністю їх комплексного захисту, адже вчинення ТОВ "Шобелі Україна" порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендера, призвело до придбання товарів за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру, наслідком чого стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів для цього;
- органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не здійснили захисту інтересів держави.
141. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено правовий висновок, відповідно до якого прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
142. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
143. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
144. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
145. Згідно із абзацами 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
146. Прокурором встановлено, що Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області, Західний офіс Держаудитслужби та Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області як органи, уповноважені державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснюють.
147. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/19/18, надавши оцінку доводам щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави, а також недостатньої їх обґрунтованості, дійшла висновку, що незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду вже сам факт не звернення уповноваженого органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах з позовом свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження.
148. Враховуючи наведені положення законодавства та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, суд дійшов висновку, що у прокурора наявні передбачені законом підстави для звернення до суду в інтересах держави, оскільки позивачі, не зважаючи на те, що прокурор в порядку, визначеному статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", звертав їх увагу на порушення інтересів держави внаслідок укладення спірного договору, необхідність їх захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача коштів, отриманих за спірним правочином, у розумний строк не вжив належних та ефективних правових заходів щодо захисту інтересів держави.
149. Таким чином суд вважає, що прокурор дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", при направленні вказаного позову до суду, та підтвердив підстави представництва інтересів держави в суді.
Щодо суті спору.
150. Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України "Про публічні закупівлі".
151. Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі", відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
152. Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі", договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
153. Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі", частиною 1 якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
154. За приписами частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
155. Згідно із частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
156. Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
157. За частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
158. Судом встановлено, що між Департаментом та ТОВ "Шобелі Україна", за наслідком проведення відкритих торгів UA-2018-08-13-000275-a, укладено договір № 536/18 від 24.09.2018 (далі - Договір), згідно з умовами якого Підрядник зобов`язується виконати роботи: ГБН Г.1-218-182:2011 капітальний ремонт міжбудинкового проїзду та прибудинкової території на вул. Коновальця, 130-А в м. Івано-Франківську (CPV ДК 021:2015– 45233000-9 будівництво, влаштовування фундаменту та покриття шосе, доріг), а Замовник - прийняти і оплатити такі роботи. 
159. Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю UA-2018-08-13-000275-a (дата формування звіту: 06.11.2023) сума оплати за договором становить 2 681 000, 00 UAH (в тому числі ПДВ 446 833, 33 UAH).
160. Наведене свідчить про виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
161. Рішенням адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.06.2021 № 63/29-р/к "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафів" у справі № 63/8-01-64-2020/1-2019, відповідно до якого постановлено: визнати, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Алґінет", узгодивши свою поведінку під час підготовки та участі в відкритих торгах на закупівлю "ГБН Г.1-218-182:2011 капітальний ремонт між будинкового проїзду і прибудинкової території на вул. Коновальця, 130-А в м. Івано-Франківську (CPV ДК 021:2015– 45233000-9 будівництво, влаштовування фундаменту та покриття шосе, доріг)" (ідентифікатор закупівлі UA-2018-08-13-000275-а), проведеній Департаментом житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради, вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій суб`єктів господарювання, що стосується спотворення результатів торгів. Відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, накласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна" штраф у розмірі 34 000, 00 гривень. Відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, накласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Алґінет" штраф у розмірі 68 000, 00 гривень.
162. Предметом спору у цій справі є вимоги прокурора про визнання недійсним договору підряду № 536/18 від 24.09.2018 із передбачених статтями 203, 215, 228 Цивільного кодексу України підстав та стягнення коштів у розмірі 2 680 800, 80 гривень.
163. Так, відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
164. Згідно із частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
165. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
166. Насамперед захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
167. Так, при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20 та від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19.
168. Зазначені вище позиції є загальними для спорів про визнання недійсними правочинів, є сталими і знайшли своє відображення у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/13266/18, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 та від 12.12.2019 у справі № 910/13266/18, від 29.06.2021 у справі № 916/2042/20.
169. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
170. Відтак, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
171. Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
172. Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.
173. У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
174. Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.
175. При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення із позовом до суду.
176. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
177. У справі № 910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду сформулювала висновок, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
178. За змістом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
179. Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
180. Як уже зазначалося, провадження у даній справі зупинялося до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.
181. Відповідно до частин 5, 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже висновки, які викладені Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, підлягають врахуванню при розгляді цієї справи.
182. За правилами частини 1 статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі", закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.
183. За статтею 20 Закону України "Про публічні закупівлі", відкриті торги є основною процедурою закупівлі. Під час проведення процедури відкритих торгів тендерні пропозиції мають право подавати всі зацікавлені особи. Для проведення процедури закупівлі має бути подано не менше двох пропозицій.
184. За змістом пункту 7 частини 1 статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі", замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника в разі, якщо тендерна пропозиція подана учасником процедури закупівлі, який є пов`язаною особою з іншими учасниками процедури закупівлі та/або з членом (членами) тендерного комітету, уповноваженою особою (особами) замовника.
185. Під здійсненням контролю розуміється можливість здійснення вирішального впливу або вирішальний вплив на господарську діяльність учасника процедури закупівлі безпосередньо або через більшу кількість пов`язаних фізичних чи юридичних осіб, що здійснюється, зокрема, шляхом реалізації права володіння або користування всіма активами чи їх значною часткою, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування, а також вчинення правочинів, що надають можливість визначати умови господарської діяльності, надавати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління учасника процедури закупівлі, або володіння часткою (паєм, пакетом акцій), що становить не менше ніж 25 відсотків статутного капіталу учасника процедури закупівлі (п. 20. ч. 1 ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі").
186. Як вбачається із матеріалів справи, у торгах брало участь два учасники; на момент розгляду даної справи договір розірвано за взаємною згодою сторін, договір було виконано у визначеному до його розірвання обсязі; в обумовлений оспорюваним договором (з урахуванням додаткових угод) строк роботи були виконані та прийняті без будь-яких зауважень.
187. Частинами 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
188. Суд зауважує, що, звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач, згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення.
189. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства суд не має підстав для задоволення відповідного позову.
190. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 та постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22.
191. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.
192. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
193. Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).
194. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанови Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21).
195. При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.
196. Отже, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію (постанови Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22).
197. Відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною, з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
198. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 відзначає, що наслідки, передбачені реченнями 2 - 3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин.
199. Вирішуючи питання наявності/відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23, зокрема, зазначено: 
"Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 стаття 228 була доповнена частиною 3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі № 802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі № 2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі № 160/14095/21 від 13.11.2024 у справі № 911/934/23).
Наслідки, передбачені реченнями 2 - 3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма Цивільного кодексу України, яка містить каральні заходи (санкції).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї".
200. Далі Верховний Суд наголошує, що в частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки: спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину; ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину; ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових; наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна; ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків. Тому, за висновком Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, такі правові наслідки не належать до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими та є різновидом конфіскації майна державою.
201. Вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України суд має враховувати, що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
202. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
203. Застосування наслідків, передбачених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (пункти 66 - 76 постанови ВС у справі № 922/3456/23).
204. Враховуючи висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду, Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.
205. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
206. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, який суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
207. Отже, для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі (пункти 91 - 95 постанови).
208. Об`єднана палата виснувала, що прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (п. 96 постанови ВС у справі № 922/3456/23).
209. Таким чином, Об`єднана палата ВС дійшла висновку, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції (п. 100 Постанови ВС).
210. Об`єднана палата Касаційного господарського суду наголосила на невідповідність норми частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України, які встановлюють, що нікчемним є правочин, який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та частини 3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
211. З урахуванням викладеного, у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 Об`єднанню палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду було уточнено висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, таким чином:
"При визначенні підстав для застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчиненні особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції".
212. Об`єднана палата виснувала, що за умови застосування відповідних приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
213. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
214. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom") (п.108-110 постанови).
215. Отже, у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 Об`єднана палата касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що норма частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України не може бути застосована як правова підстава для визнання договору недійсним та застосування санкції, передбаченої цією нормою, у випадку порушення суб`єктом господарювання норм законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
216. З матеріалів справи вбачається, що прокурор у цій справі послався лише на обставини порушення антиконкурентного законодавства учасниками закупівлі, однак не довів у чому саме полягає завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного правочину - договору підряду № 536/18 від 24.09.2018.
217. Крім того, прокурором не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду або роботу виконано неналежно.
218. Отже, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочинів як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
219. Суд встановив, що прокурор у цій справі не довів, що оспорювані правочини за своєю суттю є протиправними, спрямованими на порушення інтересів держави та суспільства. Єдиним доказом порушення прокурором визначено рішення АМК.
220. Однак, як уже зазначалося вище, відповідно до висновку Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції.
221. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що обставини допущення учасниками спірної закупівлі і, зокрема, Товариством з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна", при її проведенні порушення законодавства про захист економічної конкуренції, принципу добросовісної конкуренції, вчинення антиконкурентних узгоджених дій, на які послався прокурор в обґрунтування позову, не є підставами для визнання недійсним спірного договору з підстав їх суперечності інтересам держави і суспільства.
222. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору № 536/18 від 24.09.2018 (із змінами та доповненнями) як такого, що суперечить інтересам держави й суспільства з умислу однієї сторони, та застосування наслідків недійсності (стягнення в дохід держави коштів у розмірі 2 680 800, 80 гривень), у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.
223. Висновок суду у даній справі узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у cправі № 922/3456/23.
224. Згідно із частиною 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
225. Положеннями статей 13 - 14 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
226. Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
227. Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
228. У статті 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
229. Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
230. За правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
231. Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
232. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
233. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).
234. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.
235. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
236. Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на встановлену судом недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, в задоволенні позовних вимог належить відмовити.
Щодо клопотання Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради про застосування строків позовної давності, судом враховано наступне.
237. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.
238. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява № 14902/04, пункт 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).
239. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: "Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог".
240. Виходячи із вимог статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
241. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
242. З огляду на вищевикладене у позові про визнання недійсним договору № 536/18 від 24.09.2018 (із змінами та доповненнями) як такого, що суперечить інтересам держави й суспільства з умислу однієї сторони, та застосування наслідків недійсності слід відмовити із підстав відсутності порушеного права позивача, а тому клопотання Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради про застосування строків позовної давності до задоволення не підлягає.
Висновок суду.
243. Відтак, здійснюючи системний аналіз положень чинного законодавства України, а також, як вбачається з встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повністю.
Судові витрати.
244. Згідно із частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
245. Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
246. Відповідно до положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу з 1 січня 2023 року складає 2 684, 00 гривень.
247. Пунктами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1, 5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
248. Судом враховано, що розмір судового збору за одну вимогу немайнового характеру та за вимогу майнового характеру на суму 2 680 800, 80 гривень складає 42 896, 00 гривень, в той час, як прокурором сплачено 45 583, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 2439 від 01.12.2023, тобто в більшому розмірі.
249. Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
250. Питання щодо повернення судового збору в розмірі 2 687, 00 гривень, у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, не вирішується за відсутності відповідного клопотання.
251. Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи відмову в задоволенні позову, сплачений судовий збір за подання позовної заяви в сумі 42 896, 00 гривень покладається на прокуратуру.
Керуючись статтями 73, 86, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. У позові Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області до Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Шобелі Україна" про визнання недійсним договору № 536/18 від 24.09.2018 (із змінами та доповненнями) як такого, що суперечить інтересам держави й суспільства з умислу однієї сторони, та застосування наслідків недійсності – відмовити.

2. Судовий збір залишити за прокуратурою.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Повний текст рішення складено - 25.05.2026.

Суддя В. В. Михайлишин