ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 240/21587/24
адміністративне провадження № К/990/45219/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Желєзного І.В., Мацедонської В.Е.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дубка Сергія Миколайовича 
на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року (головуючий суддя - Майстренко Н.М.)
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року (головуючий суддя - Курко О.П., судді: Ватаманюк Р.В., Боровицький О.А.)
у справі № 240/21587/24 
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
I. ПРОЦЕДУРА
1. У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у незастосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, чинній з 29 січня 2020 року, при обчисленні в період з 01 липня 2022 року по 19 травня 2023 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме - невизначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та доплатити за період з 01 липня 2022 року по 19 травня 2023 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, чинній з 29 січня 2020 року, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме - встановленого Законом України від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.
2. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду.
3. На виконання вимог вказаної ухвали суду позивач подав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
4. Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 18 листопада 2024 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та зазначив, що питання строків звернення до суду буде вирішено під час розгляду справи по суті.
5. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року залишено без розгляду на підставі статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
6. 04 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дубка С.М. на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 240/21587/24. Заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу для розгляду до суду першої інстанції в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року.
7. Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8. Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції вказав, що позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати його нарахувати і виплатити позивачу спірні виплати за період з 01 липня 2022 року по 19 травня 2023 року, тоді як позов подано 04 листопада 2024 року, тобто з пропуском строку, передбаченого статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
9. На виконання вимог ухвали про залишення позову без руху позивач подавав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій зазначив, що лише з дня отримання листа відповідача від 11 вересня 2024 року йому стало достеменно відомо про те, що відповідач неправильно нарахував грошове забезпечення. 
10. Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 18 листопада 2024 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та зазначив, що питання строків звернення до суду буде вирішено під час розгляду справи по суті.
11. Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року залишено без розгляду.
12. Залишаючи позов в означеній частині без розгляду, суд першої інстанції вказав, що до спірних правовідносин має застосовуватись частина перша статті 233 КЗпП України, якою передбачено, що строк звернення до суду має обраховуватися з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позаяк спір стосується грошового забезпечення, яке позивач отримував щомісяця то про його розмір він знав після отримання такого грошового забезпечення та мав можливість з`ясувати інформацію про розрахункову величину, яка була використана відповідачем для визначення розміру сум, належних до виплати, і звернутися до відповідача з відповідною заявою. Проте таких дій позивач не вчинив.
13. Суд першої інстанції відхилив посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він дізнався після надходження відповіді на поданий адвокатський запит, оскільки звернення позивача до адвоката та отримання відповіді на поданий адвокатом запит не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в цьому випадку.
14. За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що строк звернення до суду з вимогами щодо періоду з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року позивач пропустив.
15. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви в частині вимог, заявлених за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року, без розгляду.
16. У свою чергу суд апеляційної інстанції зауважив, що позивач у заяві не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту, не навів вагомих і переконливих аргументів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації належного права на звернення до адміністративного суду упродовж строку, встановленого для цього законодавством, або унеможливили своєчасну реалізацію позивачем такого права.
III. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
17. У касаційній скарзі представник позивача, указуючи на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права зазначає, що тримісячний строк для подання адміністративного позову у цій справі необхідно починати відраховувати саме з листопада 2024 року (отримання відповіді на адвокатський запит), тобто з моменту, коли позивача повідомили про нараховані йому за час служби суми грошового забезпечення. Зауважив, що отримуючи грошове забезпечення позивач не мав причин та підстав сумніватися у добросовісності дій відповідача щодо визначення розміру такого грошового забезпечення.
18. Водночас представник позивача вказав про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду викладених у постановах від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 та від 28 березня 2025 року у справі № 400/6758/24 про те, що початок перебігу строку звернення до суду, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, тобто письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні. 
IV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
19. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити таке.
20. Касаційне провадження у справі відкрите з підстави оскарження судового рішення, зазначеної в частині другій статті 328 КАС України, та посилання представника позивача у касаційній скарзі на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.
21. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, колегія суддів виходить із такого.
22. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
23. За правилами частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
24. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
25. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
26. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
27. Відповідно до абзацу першого статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
28. За правилами частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
29.  Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
30. Суди першої та апеляційної інстанцій обчислення строку звернення позивача до суду у цій справі в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року пов`язували з моментом, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права та вважали, що спірні виплати грошового забезпечення не є розрахунком при звільненні, а є щомісячними виплатами грошового забезпечення, про розмір яких позивач повинен був дізнатися на час їх отримання у відповідному місяці. 
31. Водночас, представник позивача стверджує, що позивач звернувся до суду в тримісячний строк з моменту отримання листа відповідача від 11 вересня 2024 року № 48/1935, з якого дізнався про виплачені суми грошового забезпечення у спірний період.
32. Тому для правильного вирішення цього спору необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року.
33. Суд звертає увагу, що позивачем заявлено вимоги здійснити нарахування та виплату сум, право на які він набув під час проходження військової служби. При цьому важливим є те, що позов про стягнення належного грошового забезпечення подано вже після звільнення позивача з військової служби.
34. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
35. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
36. Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
37. З урахуванням викладеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
38. Чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні».
39. У той же час, слід зазначити, що виплати, які не були виплачені під час проходження служби, але стали складовою частиною розрахунку при звільненні, охоплюються строком звернення, що встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України. 
40. З огляду на викладене, строк звернення позивача до суду з вимогами, що охоплюють період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року, регулюється частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
41.  Таким чином, початок перебігу строку звернення до суду з вимогами за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
42. Такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, у якій Судова палата сформувала єдиний підхід до застосування частини другої статті 233 КЗпП України, якого дотримується Верховний Суд і у подальшій правозастосовній практиці, зокрема, у постановах від 28 березня 2025 року у справі № 400/6758/24, від 25 вересня 2025 року у справі № 440/9690/24, від 11 грудня 2025 року у справі № 420/3504/25, від 23 грудня 2025 року у справі № 240/4729/24, про що слушно зауважив представник позивача у касаційній скарзі.
43. З огляду на обставини цієї справи, Суд зазначає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до 11 вересня 2024 року (надання відповідачем відповіді на адвокатський запит) з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.
44. За результатом установлення указаних обставин стане можливим визначити день, коли позивач дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів, а отже установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року) та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
45. Беручи до уваги викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для залишення без розгляду позовних вимог, заявлених за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року, є передчасними.
46. Таким чином, переглянувши в передбачених статтею 341 КАС України межах рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Суд встановив неправильне застосування норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення та не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в цій справі про залишення позову без розгляду в означеній частині.
47. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу для продовження розгляду.
48. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
49. Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
50. Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
51. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 345, 353, 359 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубка Сергія Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 240/21587/24 скасувати.

Справу № 240/21587/24 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції - Житомирського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
І.В. Желєзний, 
В.Е. Мацедонська,
Судді Верховного Суду