Справа № 464/5539/23
пр.№ 2-о/464/26/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.05.2026           м. Львів
Сихівський районний суд м. Львова

у складі: головуючої судді – Сабари Л.В.,
секретаря судового засідання – Рейман В.С.,
за участю: заявника – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Львові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи – Міністерство соціальної політики, сім`ї та єдності України, Російська Федерація в особі посла Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:

заявник  ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт, що його вимушене переселення у червні 2023 року з окупованої території Запорізької обл., м. Молчанськ відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та у зв`язку із окупацією Російською Федерацією території Запорізької обл., м. Молчанськ.
Заяву обґрунтовує тим, що відповідно до виписки із розпорядження голови Комунарської районної адміністрації від 25.10.2010 №1066 його було прийнято на квартирний облік за місцем проживання, що за адресою: Запорізька обл., Пологівський р-н, м. Молочанськ, для одержання житлового житла та включено його до позачергової черги як дитину, позбавлену батьківського піклування. Водночас, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалась 24 лютого 2022, заявник був вимушений залишити окуповану частину Запорізької обл. та переселитись до м. Львова. Наведено порушило громадянські права та обов`язки заявника, останній втратив право на одержання житлового приміщення, вільне спілкування з друзями, родичами, налагоджений побут. Встановлення вказаного факту має для нього юридичне значення, оскільки створить для нього наслідки у виді виникнення права на компенсацію з держави-агресора. Враховуючи наведене, просить заяву задовольнити.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2023 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 21.08.2023 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 12.12.2023 провадження у справі зупинено до припинення перебування заявника ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України під час дії воєнного стану.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 06.04.2026 провадження у справі поновлено.
Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі, просив таку задовольнити та встановити факт, що має юридичне значення.
Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України, Російської Федерації в особі посла Російської Федерації в Україні в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином.
Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, надані заявником на обґрунтування заяви, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги наявність заперечень зі сторони заінтересованих осіб, вважає за необхідне відзначити наступне.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішньогопереміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені у ст. 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишитиабо покинутисвоє місцепроживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Та обставина, що в Україні внаслідок збройної агресії РФ має місце міжнародний збройний конфлікт та, що з моменту ескалації міжнародного збройного конфлікту в лютому 2022 року мільйони громадян були переміщені як за межі України, так і в її межах, підтверджується численними звітами Верховного Комісара ООН, ОБСЄ, МКЧХ, Уповноваженого ВРУ з прав людини, які є у вільному доступі на офіційних веб-сайтах зазначених організацій.
Зокрема, про вказані факти йдеться у тридцять п`ятій доповіді Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини (УВКПЛ) щодо ситуації з правами людини в Україні охоплює період з 1 серпня 2022 року до 31 січня 2023 року. (https://www.ohchr.org/sites/default/files/documents/countries/ukraine/2023/23-03-24-Ukraine-35th-periodic-report-UA.pdf), а також у звіті ОБСЄ про порушення міжнародного гуманітарного права та права прав людини, воєнні злочини та злочини проти людяності, скоєні в Україні з ІНФОРМАЦІЯ_2 (https://www.justsecurity.org/81218/the-osce-report-on-war-crimes-in-ukraine-key-takeaways-ua/).
Отже, наявність в Україні міжнародного збройного конфлікту внаслідок агресії з боку РФ, та вимушене залишення у зв`язку з цим громадянами України свого місця проживання є загальновідомим фактом, який не потребує доведення.
Крім того, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Суд при дослідженні доказів під час розгляду справи встановив наступне.
Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00020016987 від 24.04.2028 встановлено, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, про зроблено актовий запис № 673 20.04.1994 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, батьками котрого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , котрі на підставі рішення суду Комунарського району м. Запоріжжя від 25.01.2007 позбавлені батьківських прав, що підтверджується також Заочним рішенням у справі №2-895/07.
Згідно витягу електронної обліково-статистичної карти дитини ССД Запорізької міської ради ОСОБА_3 31.10.2012 взятий на облік як дитина позбавлена батьківського піклування.
Згідно інформації ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентиризації від 26.10.2010 за ОСОБА_3 право власності на території обслуговування ОП ЗМБТІ на об`єкти нерухомості не реєструвалося.
Згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.02.2019 у справі № 826/14379/18 Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зобовязано внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 в частині зміни імені з ОСОБА_3 на ОСОБА_2 .
Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого повторного 14.06.2019 підтверджено що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, батьками котрого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 275504827 від 18.09.2021 та № 275504317 від 18.09.2021 щодо ОСОБА_3 інформація відсутня.
Згідно довідки від 29.06.2023 № 1333-5002839225 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстрований у АДРЕСА_1 
Таким чином, судом встановлено, що заявник є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується наданою довідкою внутрішньо переміщених осіб від 29.06.2023 № 1333-5002839225 де зазначено, що зареєстрованим місцем проживання останнього є АДРЕСА_2 . Місце фактичного перебування зазначено: АДРЕСА_1 .
Отже, факт внутрішнього переміщення заявника підтверджується передбаченою чинним законодавством довідкою.
Разом з тим, у довідці не зазначено конкретних обставин, які змусили заявника залишити своє місце проживання.
Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією спочатку був затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 із змінами і доповненнями, а тепер - наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 (далі - Наказ № 376).
У цьому Наказі зазначені (1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані Російською Федерацією території України. 
Відповідно до вказаного Переліку входить, зокрема, м. Молочанськ Молочанської міської територіальної громади Запорізької області як окупована територія з 26.02.2022, з території якої вимушено переселився заявник.
Зазначене дає обґрунтовані підстави для висновку, що вимушене переселення заявника відбулося внаслідок збройного конфлікту, розв`язаного РФ проти України, та подальшої окупації частини території України (зокрема, міста м. Молочанськ Молочанської міської територіальної громади Запорізької області).
Метою встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії російської федерації є визначення статусу заявниці як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками.
Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. Зокрема, заявниця розраховує на отримання гуманітарної допомоги у зв`язку з її вимушеним переселенням внаслідок збройної агресії РФ та окупації територій України.
Такі факти можуть встановлюватися лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого порядку їх встановлення (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 207/1523/22 (провадження № 61-1705св23).
У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц та від 06 червня2018 року у справі № 428/13977/16-ц колегії суддів зробили висновки про те, що «відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Суди попередніх інстанцій всупереч вищевказаним положенням закону та нормам статей 212, 214, 234, 315 ЦПК України 2004 року не звернули уваги на те, що встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового, способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією російської федерації. Отже, суди, відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, фактично позбавили заявників права на встановлення причини їх внутрішнього переселення. (...) Ураховуючи викладене, колегії суддів дійшли висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення заявників у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Зазначений юридичний факт заявники довели, суди підтвердили, проте дали йому неправильну правову оцінку. Висновки судів про те, що встановлення факту, який просять встановити заявники, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і що цей факт є загальновідомим, лише підтверджують те, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. А доводи судів про те, що з огляду на наведене цей факт не потребує судового підтвердження, є помилковими і такими, що суперечать статті124 Конституції України, статті 256 ЦПК України 2004 року, оскільки заявники довели, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії російської федерації вимушено беруть участь.»
Аналогічні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 428/12368/16, від 21 березня 2018 року у справі № 417/3852/17, від 12 квітня 2018 року у справі № 243/7029/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 752/6366/16, від 21 серпня 2018 року у справі № 428/8076/16, від 12 вересня 2018 року у справі №755/14659/16.
Таким чином, Верховний Суд неодноразово зазначав про можливість встановлення не самого факту поранення, смерті чи вимушеного переселення внаслідок збройної агресії РФ, а про можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією РФ.
Наведені висновки також знайшли своє відображення у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05грудня 2022року у справі №490/6057/19-ц (провадження № 61-18514сво21).
Враховуючи викладене та те, що вимоги заяви є законними, обґрунтованими та доказово підтвердженими, суд приходить до переконання, що такі підлягають до задоволення, у зв`язку із чим необхідне встановити факт вимушеного переселення з території міста м. Молочанськ Молочанської міської територіальної громади Запорізької області внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації частини території України.
В силу положень п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» заявник звільнений від сплати судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293, 315, 318, 354-356 ЦПК України, суд, 
ухвалив:

заяву задовольнити.
Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з зареєстрованого місця проживання у місті Молочанськ Молочанської міської територіальної громади Запорізької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повне судове рішення складено 07 травня 2026 року.

Учасники справи:
Заявник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
Заінтересована особа: Міністерство соціальної політики сім`ї та єдності України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Еспланадна, буд. 8/10, код ЄДРПОУ 37567866;
Заінтересована особа: Російська Федерація в особі посла Російської Федерації в Україні, місцезнаходження: м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 27.

Головуюча    Сабара Л.В.